Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-09 00:00:00

28 травня 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про встановлення факту, який має юридичне значення, а саме: встановлення факту проживання разом із спадкодавцем (його матір`ю). В якому просив, визнати факт проживання [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] ) та [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] ) однією сім`єю на час відкриття спадщини, тобто на день її смерті [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 28 червня 2024 року суддею відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 18 жовтня 2024 року постановлена ухвала про закриття підготовчого провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача, надав заяву до канцелярії суду в якій просив справу розглянути без участі позивача та його представника, заявлені вимоги просив задовольнити. Відповідач до суду не з`явився, відзив не подав, заяв та клопотань не надавав, про причини неявки не повідомив. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи здійснення розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, дійшов до наступного. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що на початку травня 2021 року мати позивача [PERSON] , [INFO] , переїхала до позивача [PERSON] , [INFO] , та постійно проживала до самої смерті разом з ним, за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , видане Краматорським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 01 листопада 2021 року, актовий запис про смерть 3936. Після смерті матері залишилося спадкове майно у вигляді частки житлового будинку [ADDRESS] , а також земельна ділянка площею 4,5 га., яка розташована на території Ясногірської селищної ради м. Краматорська Донецької області. Від відповідача [PERSON] , ще до смерті матері, позивачу стало відомо, що їх мати, за життя, залишила заповіт, яким заповіла позивачу частку належного їй житлового будинку [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 4,5 га. Сам заповіт [PERSON] не бачив. Власниками іншої частки будинку [ADDRESS] була родина відповідача, тому усі оригінали документів на будинок, на землю, а також і заповіт, залишилися у відповідача. Оскільки [PERSON] постійно проживав разом із своєю матір?ю, то вважав себе таким, що прийняв спадщину після смерті матері. 14 березня 2024 року позивач звернувся до державного нотаріусу Другої краматорської державної нотаріальної контори Костюкової Н.С. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті своєї матері [PERSON] . Однак постановою державного нотаріуса Другої краматорської державної нотаріальної контори Костюкової Н.С. від 14 березня 2024 року, було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , у зв?язку з тим, що він пропустив встановлений законом строк на прийняття спадщини і разом зі спадкодавцем на день смерті не проживав, тому спадщину не прийняв. Факт проживання [PERSON] та [PERSON] підтверджується актом про підтвердження факту проживання №40/17.04-20 від 03 квітня 2024 року, в якому зазначено, що на день смерті [INFO] [PERSON] фактично проживала з позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджують сусіди: [PERSON] (адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ) та [PERSON] ( [ADDRESS] ). Встановлення факту постійного проживання позивача [PERSON] разом з його матір?ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] на час відкриття спадщини, тобто на день її смерті, для позивача має юридичне значення, тому що дозволяє йому оформити спадщину та одержати свідоцтво про право на спадщину. Вирішуючи питання про встановлення факту постійного проживання [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] ) та [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] ) однією сім`єю на час відкриття спадщини, тобто на день її смерті [INFO] , суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд може встановити факт, що має юридичне значення, від якого залежить виникнення майнових прав. В силу ч.ч. 2, 4ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з положень ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Для встановлення факту проживання однією сім`єю потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року. Цим законом визначено, що домогосподарство сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, узагальнюючи встановлені судом обставини, враховуючи те, що встановлення факту проживання [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] ) та [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] ) разом на час відкриття спадщини, тобто на день її смерті [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , необхідно позивачу для оформлення спадщини, суд дійшов висновку, що обставини викладенні у позові знайшли підтвердження, тому позовна заява [PERSON] до [PERSON] , про встановлення факту, який має юридичне значення підлягає задоволенню. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні із позовом було сплачено судовий збір на загальну суму 1211 гривень 20 копійок, який з урахуванням задоволення позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved