Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-13 00:00:00

У січня 2025 року [PERSON] звернувся до суду із заявою в якій просить встановити факт розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , який укладено 17 вересня 1994 року за актовим записом № 1706 та розірвано 20 червня 2002 року Горлівським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції. В обґрунтування заяви вказав, що заявник [PERSON] має статус внутрішньо переміщеної особи, був змушений переїхати проживати у м. Яготин, оскільки м. Горлівка перебуває в окупації. Наразі проживає за адресою: [ADDRESS] . 17 вересня 1994 року заявник уклав шлюб із [PERSON] , актовий запис № 1706 від 17 вересня 1994 року. Спільне життя між подружжям не склалося, тому у 2002 році дружина заявника звернулася до Калинінського районного суду м. Горлівки із заявою про розірвання шлюбу. В подальшому суд задовольнив позовні вимоги та шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Однак примірник судового рішення про розірвання шлюбу у заявника не зберігся. Повторно звернутися до Калинінського районного суду м. Горлівка у заявника немає можливості, оскільки м. Горлівка окупована територія. У липні 2020 року заявник [PERSON] звернувся до відділу ДРАЦ в тимчасово окупованому м. Горлівка для отримання свідоцтва про розірвання шлюбу, у зв`язку з тим, що попередній примірник свідоцтва про розірвання шлюбу - втратив. [PERSON] надали свідоцтво про розірвання шлюбу, відділом ДРАЦС окупованої влади, який на території України не має юридичної сили. Також, заявник стверджує, що телефонував до Слов`янського районного суду, де йому повідомили, що у 2014 році перевезли архів кримінальних справ, а цивільних не змогли вивезти з окупації. 16 жовтня 2024 року заявник звернувся до Яготинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із проханням отримати повторно свідоцтво про розірвання шлюбу, однак працівники РАЦС повідомили заявника, що така інформація відсутня і вони можуть тільки видати повторно свідоцтво про укладення шлюбу. Так як у заявника на момент звернення до Яготинського відділу ДРАЦС не було свідоцтва про укладення шлюбу, він його отримав. Станом на теперішній час не можливо зареєструвати інформацію про те, що дійсно шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано та видати заявникові свідоцтво про розірвання шлюбу, останній змушений звернутися до суду для встановлення цього факту, оскільки встановлення даного факту йому необхідно для вирішення особистих питань та оформлення соціальних виплат для своєї сім`ї. 23 січня 2025 року ухвалою Яготинського районного суду Київської області прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження в порядку окремого провадження. Учасники судового розгляд у судове засідання не з`явилися, проте подали клопотання про розгляд заяви за їх відсутності. Враховуючи невідкладність розгляду даної категорії справ, встановлену ч. 2 ст. 317 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути заяву за відсутності учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього ж Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, а тому суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , перебували у шлюбі, який зареєстрований 17 вересня 1994 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області, про що у Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 1706, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб виданого повторно серії [NUMBER] віл 16.10.2024. Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 24.07.2020, виданого міським відділом державної реєстрації актів громадянського стану Горлівського міського управління юстиції Міністерства юстиції ДНР, шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , припинений 20 червня 2002 року на підставі рішення про розірвання шлюбу Калинінського районного суду м. Горлівки Донецької області від 04.01.2001, про що 20.06.2002 складено відповідний актовий запис за № 601. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, у порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, серед іншого, розірвання шлюбу. Згідно положень ч. 2 ст. 315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частиною 4 ст. 49 ЦК України передбачено, що реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. У частині 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою. Відомості про реєстрацію, розірвання шлюбу підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. Частинами першою-третьою статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акту цивільного стану. Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» поновлення актового запису цивільного стану проводиться за місцем його первинного складення. Відповідно до п. 3 розділу І Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 07 квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях затверджено Указом Президента України від 07 лютого 2019 року № 32/2019. До Переліку районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій області віднесено м. Горлівка. Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Згідно Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085-р (додаток 1) Горлівський район Донецької області (у тому числі м. Горлівка Горлівського району) віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відтак, м. Горлівка на час розгляду справи судом віднесено до території, тимчасово окупованої Російською Федерацією. У вказаному населеному пункті органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Частиною першою статті 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Згідно зі ст.18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Оцінюючи надані заявником документи, суд виходить із того, що розірвання шлюбу є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996 року, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про розірвання шлюбу, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів розірвання шлюбу на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Пунктом 10 та 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суди можуть встановлювати факт розірвання шлюбу, якщо в органах реєстрації актів громадянського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадянського стану. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно доданої до заяви копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 24.06.2020, виданого міським відділом державної реєстрації актів громадянського стану Горлівського міського управління юстиції Міністерства юстиції ДНР, шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , припинений 20 червня 2002 року на підставі рішення про розірвання шлюбу Калинінського районного суду м. Горлівки Донецької області від 04.01.2001, про що 20.06.2002 складено відповідний актовий запис за № 601. Оскільки заявник позбавлений можливості в іншому, аніж у судовому порядку встановити факт розірвання шлюбу між ним та [PERSON] , оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що факт розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] 20 червня 2002 року підтверджується наявними у справі доказами. Встановлення такого факту має для заявника [PERSON] юридичне значення, оскільки це необхідно останньому для вирішення особистих питань та оформлення соціальних виплат для своєї сім`ї.

Outcome: approved