Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] померла його бабуся [PERSON] , яка залишила заповіт на його користь. Після її смерті відкрилась спадщина, на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , земельну частку (пай) розміром 54,3 в умовних кадастрових гектарах, що належала померлій на підставі сертифікату сер. ІФ -07-09-2 № 035832, виданого 13.12.1999 року за № 169 Коломийською райдержадміністрацією. Вказує, що він прийняв спадщину, оскільки проживав спільно зі спадкодавицею на час відкриття спадщини, та є її єдиним спадкоємцем. 12 вересня 2017 року державний нотаріус Коломийської районної державної адміністрації Петрук О.Л. видала йому свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлої, а саме вказану земельну ділянку. Однак, державний нотаріус Коломийської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, господарські будівлі та споруди у зв`язку із тим, що вказане нерухоме майно згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок належало колгоспному двору, головою якого була [PERSON] , частка членів двору в даному майні не визначена. Тому позивач просить визнати за ним в порядку спадкування право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Представник позивача, адвокат Волошанська О.І. 05 лютого 2025 року подала заяву про проведення судового засідання без її та позивача участі. Представник відповідача, Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області в судове засідання також не з`явився подав клопотання про розгляд справи у відсутності представника селищної ради, щодо задоволення позову не заперечує. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 03 лютого 1988 року належав на правій власності колгоспному двору, головою якого була [PERSON] . Згідно із довідкою виданою Воронським старостинським округом Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області від 04 лютого 2025 року № 81, членом вказаного колгоспного двору був [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим 13 серпня 1996 року виконавчим комітетом Воронської сільської ради Коломийського району (а.с. 7). Померла залишила заповіт, посвідчений 25 січня 1995 року секретарем Воронської сільської ради Коломийського р-ну Мельниченко М.І. за реєстровим номером 4, що стверджується дублікатом даного заповіту, виданим 23.04.2012 року виконавчим комітетом Воронської сільської ради. У вказаному заповіті була допущена помилка у написанні імені заповідача (написано [PERSON] , а правильно [PERSON] ). Той факт, що вищевказаний заповіт вчинений саме [PERSON] стверджується рішенням Коломийською міськрайонного суду від 25 травня 2012 року в цивільній справі № 0909/2480/2012 (а.с. 8, 13). З метою оформлення права на спадщину за заповітом позивач звернувся із відповідною заявою до державного нотаріуса. Однак, державний нотаріус Коломийської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок, господарські будівлі та споруди у зв`язку із тим, що вказане нерухоме майно згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок належало колгоспному двору, головою якого була [PERSON] , частка членів двору в даному майні не визначена (а.с. 10). Згідно виписки з інвентаризаційних матеріалів № 7935 від 09 квітня 2024 року житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , як голові колгоспного двору, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 03 лютого 1988 року виконкомом Коломийської районної ради на підставі рішення № 220 від 14 січня 1987 року (а.с. 12). Згідно з даними спадкової справи № 341/2002, заведеної після смерті [PERSON] , спадщину прийняв позивач, звернувшись 23 березня 2010 року з відповідною заявою. Згідно з положеннями п.11 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України \~спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно із частиною другою статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент. Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 308/3775/14-ц. Частиною першою статті 112 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц. Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що матеріалами справи було підтверджено належність житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] до майна колгоспного двору. Членами вказаного колгоспного двору станом на 1990 рік були: [PERSON] , 1900 року народження - голова голова колгоспного двору та [PERSON] , 1970 року народження. Після смерті голови вказаного колгоспного двору, позивач, як єдиний спадкоємець постійно проживав у вказаному житловому будинку, отже він прийняв спадщину. Про прийняття ним спадщини свідчать і його звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі. Таким чином, враховуючи частку, яка належала позивачу як члену колгоспного двору і частку в майні, яку він успадкував після смерті бабці, яка була головою колгоспного двору, позивач набув право власності на все майно колгоспного двору. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У даній справі суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання в порядку спадкування за позивачем як за єдиним спадкоємцем права власності на вказане нерухоме майно колишнього колгоспного двору. На\~підставі\~наведеного,

Outcome: approved