Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

[PERSON] за допомогою модуля Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 12.02.1981 [PERSON] зареєструвався в трикімнатній квартирі [ADDRESS] . В зазначеній квартирі були зареєстровані 30.07.1985 - [PERSON] та [PERSON] , [INFO] - [PERSON] , [INFO] - [PERSON] , його дружина [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , 19.04.2001 - [PERSON] . 14.05.2005 [PERSON] було знято з реєстрації за адресою проживання [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . 22.05.2002 його було знято з реєстрації за адресою проживання [ADDRESS] . Він разом з дружиною [PERSON] та дітьми [PERSON] та [PERSON] переїхав за іншою адресою проживання: [ADDRESS] . 12.02.2009 [PERSON] було знято з реєстрації за адресою проживання [ADDRESS] , на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва по справі №2-226/09, оскільки на цей час вона проживала за іншою адресою. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.02.2009 по справі № 2-226/09 встановлено, що наймачем квартири за адресою [ADDRESS] є [PERSON] , в якій, крім нього, прописані його дочка [PERSON] з дітьми [PERSON] , та [PERSON] , та колишня дружина сина [PERSON] з дітьми [PERSON] і [PERSON] . 21.02.2015 [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON] змінив адресу проживання з адреси [ADDRESS] , на адресу проживання: [ADDRESS] . 10.02.2016 [PERSON] змінив адресу проживання з адреси [ADDRESS] , на адресу проживання: [ADDRESS] , яку він передав в користування своєму сину [PERSON] шляхом укладання договору оренди терміном на 25 (двадцять п`ять) років. [PERSON] починаючи з 22.05.2002 до 10.02.2016 фактично проживав в трикімнатній квартирі по [ADDRESS] , але залишився бути прописаним в квартирі за адресою [ADDRESS] . 19.05.2017 він приїхав за місцем свого постійного проживання за адресою: [ADDRESS] , однак не зміг туди попасти, оскільки цю квартиру вже було здано в оренду стороннім особам його синами [PERSON] та [PERSON] . 14.01.2018 [PERSON] було знято з реєстрації за адресою проживання [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . З часу вселення (01.09.2017) він постійно проживає разом з [PERSON] та [PERSON] і користується,, житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] , зробив в ній капітальний ремонт, бере подальшу участь у витратах, пов`язаних з оплатою комунальних послуг за користування ним, та виконує інші зобов`язання, що випливають із договору найму житлового приміщення. В той же час [PERSON] та [PERSON] , як встановлено Голосіївським районним судом м. Києва (справа № 2-226/09), у спірній квартирі не проживають, їх речей в ній немає, вони не сплачують квартирну плату та плату за комунальні послуги, а фактично мешкають за іншими адресами. Також вони не вважають його особою, яка має право на користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , оскільки вважають що це право належить виключно ним, а тому виключно, вони на власний розсуд, можуть передавити його іншим стороннім особам. Просив визнати за ним, [PERSON] , право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . 30.10.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 12.02.2024 судом постановлено ухвалу про залишення без задоволення клопотання відповідачів [PERSON] та [PERSON] про закриття провадження у справі. 29.07.2024 судом постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви відповідачів [PERSON] та [PERSON] про забезпечення судових витрат. 26.09.2024 протокольною ухвалою суду залучено до участі у справі третіх осіб [PERSON] та [PERSON] . 11.01.2024 відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечували проти задоволення позовних вимог. Зазначили, що позивачем вже були ініційовані аналогічні судові спори. Позивач намагається вести суд в оману, оскільки не зазначив, що в спірній квартирі зареєстрований та проживає [PERSON] разом з малолітньою дитиною, при цьому згоди на вселення [PERSON] він не надавав. 06.02.2024 відповідач [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила визнати заявлені позовні вимоги. 04.10.2024 [PERSON] подала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що станом на 27.03.2023 за адресою: [ADDRESS] зареєстровано шість осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Підтримала позовні вимоги, просила розглянути справу без її участі. 04.10.2024 [PERSON] подала до суду письмові пояснення, зазначила, що [PERSON] є новим наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . Підтримала позовні вимоги, просила розглянути справу без її участі. Позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги просили їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог. Згодом позивач, представник позивача, відповідач, представник відповідача в засідання не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Інші учасники справи до суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 12.02.1981 [PERSON] був виданий ордер №77016 серії Б на сім`ю з чотирьох осіб (він, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) на право зайняття трикімнатної квартири [ADDRESS] . Рішенням Голосіївського районного суду міста Києві від 12.02.2009 по справі №2-226/09 [PERSON] визнано такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] . [PERSON] помер [INFO] . Станом на 27.03.2023 в спірній квартирі зареєстровано шість осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 22.08.2021 у справі №752/11623/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням ухвалено рішення, яким позовні вимоги задоволено. Визнано за [PERSON] визнання права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . 27.06.2022 [PERSON] зареєструвався у квартирі за адресою: [ADDRESS] . 08.06.2023 Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією видано розпорядження №247 про зміну договору найму [PERSON] , який родиною з шести осіб мешкають в трикімнатній квартирі [ADDRESS] у зв`язку зі смертю квартиронаймача [PERSON] . 14.12.2022 [PERSON] надав згоду на оформлення особового рахунку по квартирі [ADDRESS] [PERSON] , про що склав відповідну заяву. 19.12.2022 аналогічну заяву склала [PERSON] , а 22.12 2022 аналогічну заяву склала [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 18.07.2023 у справі №752/11623/21 рішення Голосіївського районного суду міста Києва у справі №752/11623/21 скасоване та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі статтею 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. За змістом статті 65 ЖК УРСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 12 квітня 2021 року в справі № 127/26104/18 (провадження № 61-23331св19), від 03 лютого 2021 року в справі № 643/3624/16 (провадження № 61-5000св19). Відповідно до ч.1,2 ст. 106 Житлового кодексу України повнолітній члени сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Відповідно до роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» відсутність письмової згоди наймача та реєстрації за адресою спірної квартири не свідчить про те, що особа, яка вселилася, не набула права користування жилим приміщенням, оскільки фактичними обставинами безспірно встановлено, що ця особа вселилася зі згоди осіб, які проживають у даному приміщенні як член їх сім`ї. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18). Судом встановлено, що 27.06.2022 [PERSON] зареєструвався у квартирі за адресою: [ADDRESS] . 08.06.2023 Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією видано розпорядження №247 про зміну договору найму [PERSON] , який родиною з шести осіб мешкають в трикімнатній квартирі [ADDRESS] у зв`язку зі смертю квартиронаймача [PERSON] . Станом на 27.03.2023 в спірній квартирі зареєстровано шість осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач, звертаючись до суду, зазначив, що він із вересня 2017 року проживає у спірній квартирі, несе витрати по утриманню квартири, однак його сини [PERSON] та [PERSON] не вважають його таким, що має право на користування квартирою. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 травня 2024 року у справі № 491/838/21. Суд вважає, що належними відповідачами у справі про визнання права користування житловим приміщенням є особи, які зареєстровані у спірному житловому приміщенні, а також ті які, не визнають або оспорюють право користування цим житловим приміщенням. Позовні вимоги [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням заявлені до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Проте, як встановлено судом за адресою: [ADDRESS] зареєстровано шість осіб, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Доказів того, що останні втратили право на користування спірним нерухомим майном суду надано не було. Жодних вимог до [PERSON] , [PERSON] про визнання права користування спірним житлом позивач не заявляв. Також позивач не заявляв клопотань про залучення до участі у справі інших користувачів спірного житла як співвідповідачів. Таким чином, позивач скористався своїм право на визначення відповідачів у справі, натомість оскільки до участі у справі не залучені всі особи, які зареєстровані у спірному житловому приміщенні, це є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Також позивачем до суду не надано доказів на підтвердження того, що всі зареєстровані особи, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали згоду на його проживання та користування спірним майном. Матеріали справи лише містять нотаріально посвідчені заяви [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про надання згоди на оформлення особового рахунку по квартирі [ADDRESS] [PERSON] , проте це не означає, що цими заявами вони надали позивачу згоду на проживання у спірній квартирі. Враховуючи наведене, суд не приймає визнання позову відповідачем [PERSON] , оскільки воно суперечить закону та порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено. Щодо вимог відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення з [PERSON] витрат на правничу допомогу у розмірі 50000 грн. на кожного, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат. 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 2 ст.141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8 ст. 142 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підтвердження розміру понесених [PERSON] витрат на правову допомогу були надані копія договору про надання правничої допомоги №1010520 від 05.03.2020, укладений між [PERSON] та Адвокатське бюро «Любаренко та Партнери», копія додаткової угоди № 10 до договору про надання правничої допомоги №1010520 від 05.03.2020, акт надання послуг №624 від 05.01.2024, копія довідки про операцію №022633942638 від 06.01.2024 на суму 20000 грн., копія довідки про операцію №022634043524 від 06.01.2024 на суму 20000 грн., копія ордеру серії АА №1071105 від 05.01.2024, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗР №21/1304 від 25.12.2017. Відповідно до п. 4.1. копії договору про надання правничої допомоги №1010520 від 05.03.2020 юридичну допомогу, що надається адвокатським бюро, клієнт оплачує в гривнях відповідно до додаткової угоди до даного договору. Відповідно до копії додаткової угоди № 10 до договору про надання правничої допомоги №1010520 від 05.03.2020 правничу допомогу, що надається Адвокатським бюро по судовій справі клієнта №752/21959/23, клієнт оплачує в гривнях шляхом перерахування грошових коштів в розмірі 50000 грн за супровід клієнта в кожній судовій інстанції. Відповідно до акту надання послуг №624 від 05.01.2024 виконавцем були виконання наступні роботи: правнича допомогу супровід справи №752/21959/23, сума - 50000 грн. На підтвердження розміру понесених [PERSON] витрат на правову допомогу були надані копія договору про надання правничої допомоги №1020421 від 01.04.2021, укладений між [PERSON] та Адвокатське бюро «Любаренко та Партнери», копія додаткової угоди № 14 до договору про надання правничої допомоги №1020421 від 01.04.2021, акт надання послуг №625 від 05.01.2024, копія довідки про операцію №022649495999 від 07.01.2024 на суму 25000 грн., копія ордеру серії АА №1247213 від 05.01.2024, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗР №21/2546 від 17.03.2020. Відповідно до п. 4.1. копії договору про надання правничої допомоги №1020421 від 01.04.2021 юридичну допомогу, що надається адвокатським бюро, клієнт оплачує в гривнях відповідно до додаткової угоди до даного договору. Відповідно до копії додаткової угоди № 14 до договору про надання правничої допомоги №1020421 від 01.04.2021 правничу допомогу, що надається Адвокатським бюро по судовій справі клієнта №752/21959/23, клієнт оплачує в гривнях шляхом перерахування грошових коштів в розмірі 50000 грн за супровід клієнта в кожній судовій інстанції. Відповідно до акту надання послуг №625 від 05.01.2024 виконавцем були виконання наступні роботи: правнича допомогу супровід справи №752/21959/23, сума - 50000 грн. Суд зауважує, що види робіт або послуг адвоката, витрат, про відшкодування яких у справі заявлено вимогу, мають відповідати умовам договору про надання правової допомоги, положенням Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і процесуального закону. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України»(Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Вивчивши докази, надані представниками відповідачів на підтвердження понесених судових витрат на правову допомогу, суд відзначає, що ЦПК України передбачає такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Суд вважає, що витрати на правничу допомогу в сумі 50000 грн., є неспівмірнимизі складністю справи та виконаною адвокатом робою. Враховуючи предмет позову, складність справи, обсяг наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, враховуючи, що судом позовні вимоги були залишені без задоволення, враховуючи критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, суд доходить висновку про стягнення з позивача на користь [PERSON] витрат на правову допомогу у розмірі 7500 грн. та про стягнення з позивача на користь [PERSON] витрат на правову допомогу у розмірі 7500 грн., що, на думку суду, є достатнім, відповідає вимогам розумності, справедливості, реальності та співмірності понесених витрат.

Outcome: approved