Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

17.09.2024 [PERSON] звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з відкритого у Державній казначейській службі України Єдиного казначейського рахунку Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, інфляційних втрат за період з вересня 2023 року по серпень 2024 року в сумі 24\~101,56 грн, 3% річних за період з 16.08.2023 по 16.09.2024 в сумі 10\~732,31 грн, а також витрат по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви в сумі 1\~211,20 грн та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5\~000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №203/798/20 від 29.06.2022, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 22.02.2023, стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь на відшкодування матеріальної шкоди - 325 573,17 грн, на відшкодування моральної шкоди - 5\~000,00 грн, а всього - 330 573,17 грн. 16.05.2023 позивач звернувся до ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області з заявою про виконання зазначеного рішення суду, разом з тим рішення не виконано, грошові кошти йому не сплачені, внаслідок чого ним реалізовано право на звернення з цим позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за визначений період, починаючи з 16.08.2023, тобто після спливу тримісячного строку, обумовленого законодавцем на перерахування таких коштів. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.09.2024, цивільну справу №203/4801/24, провадження №2/0203/1826/2024, було розподілено головуючому судді Іваницькій І.В., яка передана канцелярією суду 18.09.2024. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.09.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін; розгляд справи призначений у судовому засіданні на 11.10.2024. 09.10.2024 від Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Поданий відзив на позовну заяву обґрунтований тим, що спірні правовідносини виникли між позивачем та Державною казначейською службою України, тому Перший Правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не є належним відповідачем у справі. У судовому засіданні, у зв`язку з поданим позивачем клопотанням про перенесення розгляду справи з підстав хвороби представника Скиби В.В., розгляд справи був відкладений на 28.10.2024. 25.10.2024 від Державної казначейської служби України до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшли письмові пояснення, в яких третя особа зазначала, що стягнення шкоди з Державного бюджету України відбувається відповідно до п.п. 35-40 Порядку №845 за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030, який не передбачає строку для виконання рішення суду, тому відсутні підстави для нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних втрат. 18.10.2024 від представника позивача Скиби В.В. до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Державної казначейської служби України, а також заява про збільшення позовних вимог, згідно якої позивач просить стягнути з Державного бюджету України на свою користь інфляційні втрати за період з вересня 2023 року по вересень 2024 року в сумі 29\~060,15 грн, 3% річних за період з 16.08.2023 по 28.10.2024 в сумі 11\~873,47 грн. Розгляд справи, призначений у судове засідання на 28.10.2024, не відбувся, у зв`язку з перебуванням судді Іваницької І.В. в іншому судовому провадженні; сторони повідомлені, що наступне судове засідання відбудеться 02.12.2024. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.11.2024 на підставі ч. 1 ст. 51 ЦПК України залучено до участі у справі в якості співвідповідача Державну казначейську службу України, одночасно виключивши її зі складу третіх осіб. У судовому засіданні 02.12.2024 розгляд справи відкладений на 23.12.2024. У судовому засіданні 23.12.2024 по справі оголошено перерву до 28.01.2025. 24.01.2025 від Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача-1. У судовому засіданні 28.01.2025 по справі оголошено перерву до 04.02.2025. У судовому засіданні 04.02.2025 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, також зазначив, що грошові кошти на виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №203/798/20 від 29.06.2022 в сумі 330 573,17 грн були отримані позивачем 23.01.2025, на підтвердження чого надав виписку по особовому рахунку за період з 01.01.2025 по 29.01.2025, сформовану станом на 29.01.2025. Представник відповідача-2 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, підтвердила перерахування позивачу коштів у сумі 330 573,17 грн, на підтвердження чого надала копію платіжної інструкції №1418511 (4547384122) від 21.01.2025. Дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи представників сторін, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №203/798/20 від 29.06.2022, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 22.02.2023, стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди - 325 573,17 грн, на відшкодування моральної шкоди - 5\~000,00 грн, а всього - 330 573,17 грн. У постанові Верховного Суду від 22.02.2023 у справі №203/798/20, зокрема, констатовано, що державний виконавець не виконав обов`язку з повернення позивачу залишку коштів від реалізації на торгах майна, належного йому, отже допустив протиправну бездіяльність, внаслідок якої позивача було позбавлено права власності на належне йому майно (грошові кошти). 16.05.2023 [PERSON] звернуся до ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області з заявою про виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №203/798/20 від 29.06.2022 (вхідний №10-12754 від 16.05.2023), до якої доданий оригінал виконавчого листа від 01.05.2023 у цій справі. У зв`язку з тим, що рішення суду виконано не було, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з Державного бюджету України на свою користь інфляційних втрат за період з вересня 2023 року по вересень 2024 року в сумі 29\~060,15 грн, 3% річних за період з 16.08.2023 по 28.10.2024 в сумі 11\~873,47 грн (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог). За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договірне визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку(частина перша статті 509 ЦК України). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу\~(частина друга статті 509 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга\~статті 11 ЦК України). Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (див. постанови Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)). Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»\~ встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та особливості їх виконання. Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави\~щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Частиною першою статті 5 указаного Закону встановлено, що у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що\~стаття 625 ЦК України\~розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18, пункти 17, 18, 26, 28), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18, пункти 21, 22, 25, 42, 45),від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18)). У постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження№ 14-91цс22) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання,\~чи застосовуються положення частини другої статті 625 ЦК України\~до правовідносин, які виникають внаслідок несвоєчасного виконання підтвердженого рішенням суду грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, зробила такі висновки: «91. У разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625\~ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. 92. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон № 266/94-ВР, ні Закон № 4901-VI\~не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами. 93. У разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій\~статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми\~за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника. 94. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта\~статті 3 Закону № 4901-VI). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності\~таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його\~надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625\~ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди\~з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.». Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (див.: пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19 (провадження № 11-422апп21)). Таким чином, суд доходить висновку про те, що положення частини другої статті 625 ЦК України застосовні до спірних правовідносин. Позивач має право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за невиконання державою грошового зобов`язання, визначеного у рішенні суду. Водночас, їх нарахування мало відбуватися з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа. Встановивши, що з відповідною заявою до органу ДКС України позивач звернувся 16.05.2023, три місяці спливли 16.08.2023, нарахування 3% річних та інфляційних є правомірним з 17.08.2023. Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, які позивач просить стягнути, суд доходить висновку про обґрунтованість та правомірність стягнення з Державного бюджету України на користь позивача інфляційних втрат за період з вересня 2023 року по вересень 2024 в сумі 29\~060,15 грн, 3% річних за період з 17.08.2023 по 28.10.2024 в заявленій сумі 11\~873,47 грн. Суд також зазначає, що Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»\~не обмежує поширення дії статті 625 ЦК України\~на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22, пункт 92), від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19 (провадження № 11-422апп21, пункт 86)). Щодо доводів відповідача-1 про те, що він не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, суд зазначає наступне. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава. За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша\~статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (див. постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (пункт 21), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35),від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5),від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19 (пункт 7.45), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 34), від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (пункт 8.5), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 37)). Органи державної влади є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами. Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27 лютого2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.17;1700) і № 922/1830/19 (пункт 7.2),від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 35)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.18) і № 922/1830/19 (пункт 7.3), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 38)). Тому те, що позивач вказав одним з відповідачів за вимогами про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання рішення суду, яким підтверджене грошове зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, конкретний орган державної влади Перший Правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - не означає, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності за прострочення виконання зазначеного рішення суду є не держава, а саме певний її орган. Інакше кажучи, у спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивача публічно-владні управлінські функції (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 39). У цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 22 лютого 2023 року у справі №\~203/798/20\~(провадження№ 61-10047св22). В частині стягнення понесених позивачем по справі витрат на правову допомогу суд враховує наступне. Відповідно до ч. ч.1, 3 ст.133\~ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Порядок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу здійснюється відповідно до ст. ст. 134, 137, 141 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.134\~ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Згідно ст.137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:\~\~1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявила клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частина 2 ст.141 ЦПК України\~передбачає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч.8 ст.141 ЦПК України). Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачена (пункти 138, 139 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23.09.2021 року у справі №904/1907/15). У поданому позові позивач просив стягнути з Державного бюджету України понесені витрати на правову допомогу в сумі 5\~000,00 грн, на підтвердження чого надав копію договору про надання правової допомоги №16 від 21.10.2016, укладеного з адвокатом Скибою В.В.; додаткової угоди №2 від 16.09.2024, якою продовжений строк дії договору №16 від 21.10.2016 до 21.10.2027 та визначена вартість послуг - 1\~000,00 грн за годину; рахунку від 16.09.2024 на суму 5\~000,00 грн; акту виконаних робіт від 16.09.2024 на суму 5\~000,00 грн, з якого вбачається, що адвокатом вивчені письмові докази та узгоджено правову позицію, написано позовну заяву, виготовлено та завірено додатки, подано позовну заяву до канцелярії суду (всього витрачено 5 годин); квитанції про оплату від 16.09.2024 на суму 5\~000,00 грн. Суд враховує, що при визначенні суми відшкодування слід виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі\~ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 року усправі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і з власної ініціативи,

Outcome: approved