Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

У травні 2024 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до АТ «Сенс Банк», у якому просить: визнати недійсним з моменту укладення договору пункт кредитного договору № 501221039 про нарахування та безпідставне стягнення комісії за кредитним договором № 501221039, що є незаконним; здійснити перерахунок здійснених з часу укладення договору платежів та зарахування грошових коштів, сплачених як оплата комісій в загальному розмірі 19 000,00 грн за кредитним договором № 501221039 від 27.12.2019 року в період з 27.12.2019 року по 27.09.2021 року; здійснити перерахунок здійснених з часу укладення договору платежів та зарахування грошових коштів, сплачених як погашення кредиту за кредитним договором № 501221039 від 27.12.2019 року в загальному розмірі 16 652,16 грн у період з 27.12.2019 року по 27.09.2021 року. На обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 27.12.2019 року у відділенні «Луцьке» АТ «Альфа-Банк» працівником відповідача їй запропоновано укласти кредитний договір № 501221039 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії - акцепт, яким встановлено умови споживчого кредиту: тип кредиту - «Кредит готівкою», сума кредиту - 50 000,00 грн, процента ставка - 17,99 % річних, тип ставки - фіксована, строк кредиту - 48 місяців та встановлено умови кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії: тип кредиту - відновлювальна кредитна лінія, сума кредиту - до 200 000,00 грн, процента ставка - 26 % річних тип ставки - фіксована, строк кредиту - 3 роки з моменту випуску та який нею підписано без зайвих питань в силу правової необізнаності. При цьому, сам договір чи паспорт кредиту їй надано не було, а надані документи надруковано дуже дрібним шрифтом, що ускладнює їх читання. Відповідно до довідки про рух коштів по рахунку від 27.09.2021 року відповідач безпідставно стягував комісії за кредитним договором у період з 27.12.2019 року по 27.09.2021 року в загальній сумі 19 000,00 грн, тому вважає, що договір в цій частині підлягає визнанню недійсним, оскільки кредитор скористався незнанням позивача у правовій та економічній сферах та передбачив підписання акцепту угоди, а зв`язку із чим також наявні підстави для здійснення перерахунку АТ «Сенс Банк» здійснених нею платежів за кредитним договором № 501221039 від 27.12.2019 року. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 03.06.2024 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 28-29). Відповідачу був наданий строк для надання відзиву. 19.07.2024 року до суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення на позовну заяву в яких [PERSON] просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позачерговими загальними зборами акціонерів АТ «Альфа Банк» № 2/2022 від 18.08.2022 року змінено найменування банку на АТ «Сенс Банк»; Закон України «Про споживче кредитування» не забороняє банку встановлювати у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування та повернення кредиту, а встановлення комісії за розрахунково-касове обслуговування відповідає положенню вказаного Закону; позивач отримала інформацію про споживчий кредит та була ознайомлена з усіма істотними умовами кредитного договору, а підписавши анкету-заяву від 27.12.2019 року, погодилася на укладення оспорюваного кредитного договору на визначених умовах і правом на його розірвання не скористалася (а.с. 36-43). Ухвалою суду від 02.10.2024 року закрито підготовче провадження та призначено вказану справу до судового розгляду по суті (а.с. 64). В судовому засіданні сторони відсутні, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що 27.12.2019 року [PERSON] , звернулася до АТ «Альфа-Банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала акцепт пропозиції на укладання угоди про надання кредиту № 501221039 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії (а.с. 17), якою отримала від банку споживчий кредит у розмірі 50 000,00 грн строком на 48 місяців з процентною ставкою 17,99 % річних, тип ставки - фіксована. Дата повернення кредиту вказана до 27.03.2023 року. Також в пункті 1 (б) передбачена сплата позичальником комісії за обслуговування кредиту в сумі 1,90 % від суми кредиту, зазначеній в цьому акцепті без ПДВ. Як вбачається з виписки про рух коштів по рахунку з 27.12.2019 року по 27.09.2021 року, позивачу 27.12.2019 року надано кредит в розмірі 50 000,00 грн за кредитним договором № 501221039 від 27.12.2019 року, а також [PERSON] сплачувалася комісія відповідачу за вказаним кредитним договором (а.с. 18-20): 27.01.2020 року на суму 153,23 грн, 763,28 грн; 30.01.2020 року на суму 33,49 грн; 27.02.2020 року на суму 153,23 грн, 796,77 грн; 27.03.2020 року 98,28 грн та 851,72 грн; 27.04.2020 року на суму 153,23 грн, 796,77 грн; 27.05.2020 року на суму 126,67 грн та 823,33 грн; 30.06.2020 року на суму 153,23 грн, 796,77 грн; 28.07.2020 року на суму 126,67 грн та 823,33 грн; 10.09.2020 року на суму 153,23 грн, 796,77 грн; 16.10.2020 року на суму 153,23 грн, 796,77 грн; 02.11.2020 року на суму 126,67 грн та 823,33 грн; 17.12.2020 року на суму 153,23 грн, 796,77 грн; 20.01.2021 року на суму 126,67 грн, 823,33 грн; 27.01.2021 року на суму 153,23 грн, 796,77 грн; 29.03.2021 року на суму 153,23 грн, 498,24 грн; 05.08.2021 року на суму 298,53 грн, 67,86 грн, 882,14 грн, 153,23 грн, 796,77 грн, 126,67 грн та 264,41 грн; 27.08.2021 року на суму 558,92 грн, 153,23 грн, 796,77 грн, 126,67 грн, 823,33 грн, 153,23 грн та 796,77 грн, а всього на суму 19 000,00 грн. 01.12.2022 року найменування АТ «Альфа-Банк» було змінено на АТ «Сенс Банк» згідно протоколу позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» № 2/2022 від 12.08.2022 року. Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач посилалася на те, що оплата комісій в загальному розмірі 19 000,00 грн за кредитним договором № 501221039 від 27.12.2019 року в період з 27.12.2019 року по 27.09.2021 року є незаконною та відповідач не вправі її нараховувати, в зв`язку із чим укладений між сторонами договір в цій частині є недійсним. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина 3 статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина 2 статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Нікчемний правочин (частина 2 статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення, і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц). Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17). У частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини 1 та 2 статті 633 ЦК України). Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»). Тобто, споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини 1 та 2 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»). Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»). У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 740/3852/19 зазначено, що: «відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пунктах 31-34) зазначено, що «10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, -щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування. В укладеному між сторонами кредитному договорі, який є предметом спору умова про сплату комісії щомісячно за обслуговування в розмірі 1,90 % від суми кредиту, передбачено в пункті 1 (б) Договору № 501221039 від 27.12.2019 року. При цьому в кредитному договорі (акцепт пропозиції на укладання угоди про надання кредиту № 501221039 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27.12.2019 року) не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позичальнику, та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. Враховуючи, що відповідач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 1 (б) кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». [PERSON] просить суд визнати недійсним з моменту укладення договору пункт кредитного договору № 501221039 про нарахування комісії за кредитним договором № 501221039. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)). Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий cпociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Taкі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу. Таким чином позовна вимога про визнання недійним умови за акцептом пропозиції на укладання угоди про надання кредиту № 501221039 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27.12.2019 року не підлягає задоволенню саме у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права. З огляду на встановлені у справі обставини щодо нікчемності п. 1 (б) Кредитного договору № 501221039 від 27.12.2019 року, суд вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину зобов`язати АТ «Сенс Банк» здійснити перерахунок кредитної заборгованості з урахуванням здійснених з часу укладення договору позивачем платежів та зарахування грошових коштів, сплачених як оплата комісій в загальному розмірі 19 000,00 грн за період з 27.12.2019 року по 27.09.2021 року, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що ж стосується вимог [PERSON] про здійснення перерахунку здійснених з часу укладення договору платежів та зарахування грошових коштів, сплачених як погашення кредиту за кредитним договором № 501221039 від 27.12.2019 року в загальному розмірі 16 652,16 грн у період з 27.12.2019 року по 27.09.2021 року, то суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Згідно зі статтею 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Поряд із цим, доказів несвоєчасного чи неповного зарахування відповідачем внесених позивачем 16 652,16 грн на погашення кредиту за Кредитним договором № 501221039 від 27.12.2019 року не надано. При цьому, вище судом встановлено нікчемність умов договору щодо нарахування комісії, наслідком чого є зобов`язання відповідача здійснити перерахунок усієї заборгованості, нарахованої банком, тобто, включаючи також нараховані банком та сплачені [PERSON] кошти в рахунок погашення відсотків за користування кредитом, а не лише тіла кредиту, що призводить до відновлення порушеного права позивача. За таких обставин, вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню в зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, а також той факт, що позивач на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору, то з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1 211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial