Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третьої особи на стороні позивача [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , у якому просив визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01.10.1982 виконкомом Червоноградської міської ради було видано [PERSON] його матері, яка померла [INFO] , ордер № 27998 про право на зайняття 2-х кімнатної квартири, площею [ADDRESS] . До складу сім`ї наймача входили: позивач, матір позивача [PERSON] (наймач), брат [PERSON] . Проте, у 1984 році брат позивача [PERSON] одружився та отримав інше житло, у зв`язку з чим знявся з реєстрації у вказаній квартирі і в ній більше не проживає. 21.01.1989 між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб, який розірваний за рішенням суду від 16.06.1999. За час шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] (третя особа) та син [PERSON] , [INFO] (відповідач). Після смерті матері позивача у квартирі по [ADDRESS] були зареєстровані: позивач, дружина [PERSON] , син [PERSON] , донька [PERSON] та внук [PERSON] . У лютому 1998 року дружина позивача та їх син покинули місце проживання у квартирі [ADDRESS] і з того часу вже більше 25-ти років не проживають та не користуються даною квартирою, не сплачують комунальних послуг за це житло, не приймають іншої участі в її утриманні. У даній квартирі не має їхніх жодних речей. Остатнє відоме позивачу фактичне місце проживання відповідачів станом на 2017-2019 це кімната в гуртожитку у [ADDRESS] . Також позивач зазначив, що на виконання рішень Червоноградського міського суду Львівської області від 19.04.2021, 15.05.2021 він не чинить жодних перешкод відповідачам у користуванні спірною квартирою та передав їм ключі від вхідних дверей квартири. Проте, незважаючи на те, що відповідачі мали і мають повний доступ до квартири, вони так і не вселилися у квартиру, не користуються та не проживають у ній. Враховуючи те, що відповідачі не проживають без поважних причин у спірній квартирі вже близько 25 років, а з моменту коли відбулось їх вселення (на виконання рішення суду) у травні 2022 року вже пройшло багато часу, відповідачі фактично проживають за зовсім іншим адресами, тому позивач вважає, що відповідачі втратили право на користування спірним житлом. Позивач зауважив, що реєстрація відповідачів завдає йому значних матеріальних збитків по утриманню квартири, а тому на підставі ст. ст. 71,72 ЖК України просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування даною квартирою. Ухвалою від 27.12.2022 у даній справі було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 31.01.2023 представник відповідачів адвокат Огорілко Ю. В. подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник зазначив, що у квартирі по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вселення у квартиру відбулось згідно ордеру №27998 від 01.10.1982р. Проте, уже з 2010 року позивач чинить відповідачам перешкоди у користуванні вказаною квартирою, у зв`язку із чим відповідачі звертались до суду із позовами про усунення перешкод в користуванні квартирою. Рішеннями Червоноградського міського суду Львівської області від 18.05.2021, від 19.04.2021 зобов`язано [PERSON] не чинити перешкод у користуванні квартирою та вселити в квартиру [PERSON] , [PERSON] .. Згідно постанов державного виконавця Червоноградської МВДВС від 20.05.2022 [PERSON] був вселений у спірну квартиру, а 22.06.2022 на виконання рішення суду була вселена [PERSON] . Представник зауважив, що обмеження чи втручання у право осіб користуватись квартирою можливе лише з підстав, передбачених законом. Також представник відповідача наголосив на тому, що виникнення права членів сім`ї на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок ((квартиру), а відтак припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім`ї на користування ними, при цьому посилався на ст.156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України. Відтак вважає, що позовні вимоги є безпідставні, необґрунтовані та не підлягають до задоволення. 15.06.2023 позивач подав до суду відповідь на відзив, у якому зазначив, що відповідач [PERSON] була вселена у спірну квартиру лише після укладення шлюбу (у 1989 році), а тому твердження представника відповідачів щодо вселення останньої на підставі ордеру є помилковим. Також він звернув увагу, що рішення суду про вселення відповідачів були виконані, що підтверджується постановами про закінчення виконавчих проваджень № 69277420 від 22.06.2022. Більше того, [PERSON] письмовою заявою підтвердила, що вона добровільно вселена у квартиру, їй передано ключі від квартири, будь-яких претензій до позивача не мала. Разом із тим, ані відповідачка, ані відповідач ніколи не проживали та проживають у спірній квартирі, а фактично проживають у іншому приміщенні, яке приховують. Крім того, після здійснення виконання судового рішення відповідачі нікуди не скаржились з приводу того, що не мають доступу до квартири. Таким чином, позивач вважає, що у відзиві не спростовується факт непроживання відповідачів у спірному житлі без поважних причин більше 6-ти місяців (а фактично більше 25 років), що є підставою для визнання їх такими, що втратили право на це житло, Ухвалою від 03.08.2023 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду, який неодноразово відкладався, про що постановлялися відповідні ухвали. Позивач в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити, оскільки відповідачі вже близько 27 років не проживають на спірній квартирі, навіть після прийняття судових рішень про їх вселення у квартиру та передачі їм ключів. Проте, відповідачі продовжують не проживати у спірній квартирі, внаслідок чого позивачу необхідно сплачувати в тому числі за них комунальні послуги, що приводить до порушення його законних прав. Наголошував, що всі роки [PERSON] із сином проживали окремо, а в останній час і в квартирі її батьків, частку якої вона успадкувала, але не оформляє свідоцтво про право власності на неї з меркантильних інтересів. Крім того, позивач зауважив, що відповідачка вже два роки постійно проживає у Польщі. Представник позивача адвокат Бордюк М. Й. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, навівши мотиви, що аналогічні викладеним у заявах по суті спору. Також просив врахувати визнання позову відповідачем [PERSON] , висловлене в судовому засіданні. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] повідомила, що зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . Зазначила, що у [PERSON] встановлена 2 група інвалідності із народження. Тому разом із сином після початку війни вони виїхали у республіку Польща для проходження реабілітації та лікування останнього. Зауважила, що у спірній квартирі близько 5 років не проживає, оскільки позивач не дозволяє там проживати, постійно чинить перешкоди та змінює замки на дверях. Зокрема, 04.10.2024, повернувшись із Польщі, вона виявила, що замки у дверях знову були замінені, у зв`язку із чим вона звернулась із заявою до поліції. Пригадала, що у 2022 році на підставі рішення суду вона та син [PERSON] були вселені у спірну квартиру та їм була виділена кімната. Проте, умови проживання у ній виявились непридатними. Відповідачка зазначила, що готова зробити ремонт у кімнаті, проте позивач чинить перешкоди в користування даною кімнатою. Враховуючи вищенаведене, вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що не бажає більше конфліктувати та в емоційному стані висловився, що «нехай позивач забирає цю квартиру». Представник відповідачів - адвокат Огорілко Ю. В. у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, просив відмовити в задоволенні таких. Вважає, що даний спір є безпідставний і не підлягає до задоволення. Зазначив, що відповідачка на даний час проживає у Польщі, проте це тимчасове проживання з сином 2 групи інвалідності, який перебуває на лікуванні. Вказав, що така тимчасова відсутність відповідачів є поважною причиною не проживання у спірній квартирі, а тому підстав для виселення останніх немає. Крім того, зауважив, що іншого жилого приміщення для проживання відповідачі не мають. Окрім цього, адвокат, просив суд не брати до уваги висловлювання [PERSON] , які могли сприйматись, як визнання позову. Представник наголосив, що у судовому засіданні [PERSON] не зовсім усвідомлював, що говорить, оскільки являється інвалідом 2 групи. Адвокат зауважив, що іншого житла він не має та здобути житло в силу свого захворювання останній не матиме змоги. Також представник вважає, що виселення із єдиного житла власного сина є аморальним вчинком позивача. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що являється сусідкою позивача. Вказала, що у квартирі [ADDRESS] проживали позивач [PERSON] , його матір [PERSON] , дружина [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] . Проте, у зв`язку із постійними сварками із свекрухою [PERSON] вирішила проживати окремо та вийняла квартиру. Згодом між сторонами шлюб було розірвано. Зауважила, що [PERSON] та син [PERSON] не проживає у даній квартирі більше 25 років. З початку війни свідок відповідачів не бачила. Останній раз бачила відповідачів на вселенні у квартиру за рішенням суду. При вселенні позивач передав відповідачам ключі. Після вселення відповідачка не живе у спірній квартирі, а чому свідку невідомо. Де проживають відповідачі свідку також невідомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що із позивачем та відповідачкою добре знайомі, оскільки проживає в квартирі навпроти вже 25 років. Пригадує, що дружину позивача [PERSON] бачила приблизно 3-4 роки назад. Вказала, що дружина ніколи постійно на квартирі [ADDRESS] не проживала, лише зрідка приходила навідати чоловіка. Серед іншого, зазначила, що відповідачка постійно сварилась та ображала матір позивача, через що проживати [PERSON] не змогла. Після смерті матері [PERSON] проживав на квартирі лише із донькою, яку сам виховував. Місце проживання відповідачки свідку не відомо. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомила, що з 2002 року проживає у квартирі [ADDRESS] поруч із квартирою позивача. [PERSON] проживав на квартирі лише із своєю матір`ю та донькою. Згодом донька вийшла заміж та переїхала. Стверджує, що із 2002 року ніколи не бачила ані дружини позивача, ані сина позивача, проте пригадала, що якось бачила сина позивача, який виносив сміття. Про вселення відповідачів у спірну квартир свідку нічого невідомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що являється державним виконавцем Червоноградської державної виконавчої служби. Пояснила, що на виконання рішення суду 10.05.2022 у присутності працівників поліції та соціального працівника було примусово вселено у квартиру [ADDRESS] [PERSON] , шляхом передачі ключів від квартири. Ключі були передані на сходовій клітці. Вселенням [PERSON] у вищевказану квартиру займався інший державний виконавець, проте свідку відомо, що вселення відповідачки відбулось добровільно. Відтак, 22.06.2022 виконавче провадження про вселення відповідачки було закінчено та на даний час не поновлене. Скарг чи заяв про невиконання рішення про вселення до свідка не надходило. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що являється сусідом по сходовій\~площадці\~із позивачем. Вказав, що з 2009 року [PERSON] не проживає разом із дружиною та сином та не спілкується з останніми. Він пригадав, що бачив [PERSON] біля квартири, коли остання намагалась потрапити до неї. На прохання [PERSON] зламати двері до тамбора свідок відмовив. Зауважив, що [PERSON] разом із братом та сином проживає у 2 під`їзді по [ADDRESS] . Згодом, як виявилось [PERSON] не могла відчинити квартиру тому, що не вміла. Від позивача дізнався, що [PERSON] повісила замок на двері у кімнату спірної квартири, заявляючи, що це її кімната. Крім того, [PERSON] декілька разів намагалась потрапити у спірну квартиру, проте не змогла відчинити двері. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що являється донькою [PERSON] та [PERSON] . Вказала, що після розірвання шлюбу батьки проживали окремо. Мати [PERSON] з братом [PERSON] переїхали на квартиру [ADDRESS] . На даній квартирі там ще проживають матір та брат [PERSON] . Зазначила, що із своєю матір`ю востаннє спілкувалась у 2019 році. Стверджує, що речей матері та брата у спірній квартирі немає. Крім того свідок повідомила, що перешкод для проживання останніх у даній квартирі ніхто не чинить. Також зауважила, батько надав відповідачам ключі від квартири та окрему кімнату у повне розпорядження. Свідок вважає, що [PERSON] та [PERSON] втратили право користування даною квартирою, оскільки там не проживають і не бажають проживати та просила позов задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідачів, їх представників, а також свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Судом встановлено, що предметом спору є жиле приміщення - квартири [ADDRESS] (на даний час у [ADDRESS] . Як встановлено із ордера № 27998 від 01 жовтня 1982 року, такий видано на підставі рішення Червоноградської міської Ради народних депутатів від 22.09.82 №1612 [PERSON] з сім`єю, яка складалася з 3 чоловік: [PERSON] , [PERSON] (наймач), [PERSON] , на право зайняття двох кімнат, житловою площею 29,8 м2 в квартирі [ADDRESS] (т. 1, а. с. 18). Як вбачається із копії свідоцтва про смерть [NUMBER] мати позивача [PERSON] померла [INFO] , про що 28.04.2020 зроблено відповідний актовий запис № 270 (т. 1 а. с. 16). 16.06.1999 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 16.06.1999 (т. 1, а. с. 17). Із довідки про склад сім`ї №12600 від 15.10.2020 вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] (виписана 18.06.2020,\~оскільки померла [INFO] ), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( т. 1 а. с. 19). Із актів начальника дільниці ЖКК-1 від 25.03.1998, 06.05.1998, 21.09.1998, 18.11.1998, 20.11.2001, 02.09.2002, 14.04.2008, 15.08.2012 установлено, що [PERSON] та [PERSON] не проживають за місцем реєстрації у квартирі [ADDRESS] (т. 1 а. с.35-43). Відповідно до актів КП «ЧЖКС» від 30.09.2016, 29.12.2017, 11.07.2018, 15.08.2018, 27.09.2019, 23.12.2019, 21.08.2020, 27.05.2022, 06.12.2022 [PERSON] та [PERSON] не проживають за місцем реєстрації у квартирі [ADDRESS] (т. 1 а. с. 44-52). Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 21.10.2010 року, яке набрало законної сили 22.08.2011 року, в задоволенні позову\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до\~\~ [PERSON] \~про визнання такою, що втратила право на користування жилим приміщенням спірної квартири було відмовлено, зустрічний позов\~ [PERSON] \~ задоволено та зобов`язано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не чинити перешкод\~\~ [PERSON] \~та її сину\~\~ [PERSON] \~\~у користуванні квартирою\~\~ [ADDRESS] (т. 1 а. с. 82-85). Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 19 квітня 2021 року було зобов`язано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] не чинити жодних перешкод [PERSON] у користуванні житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та було вселено [PERSON] у вищевказану квартиру (т. 1 а. с. 22-23). На виконання даного рішення суду Червоноградським міським суду були видані виконавчі листи та 12.04.2022 постановами державного виконавця Кузьмів Х. В. відкриті виконавчі провадження АСВП 68781589, АСВП 68781754 щодо примусового виконання рішення суду від 19.04.2021. Згідно актів державного виконавця від 10.05.2022 боржник [PERSON] добровільно передав ключі від квартири [ADDRESS] та зобов`язався не чинити перешкод [PERSON] у користуванні житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Постановами державного виконавця Кузьмів Х. В. від 20.05.2022 виконавчі провадження АСВП 68781589, АСВП 68781754 було закінчено, вимоги виконавчих листів Червоноградського міського суду від 04.04.2022 виконано, що підтверджується копіями матеріалів виконавчих проваджень (т. 2 а. с. 3-23). Згідно з рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 18 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2022 року, зобов`язано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в інтересах якого діє [PERSON] , не чинити жодних перешкод [PERSON] у користуванні житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , та вселено [PERSON] у вищевказану квартиру (т. 1 а. с. 24-31). Із матеріалів виконавчого провадження вбачається, що на виконання даного рішення 09.06.2022 Червоноградським міським судом Львівської області були видані виконавчі листи та 22.06.2022 постановами державного виконавця Ключки О. І. були відкриті виконавчі провадження АСВП 69276852, АСВП 69277420. Згідно з постановами про закінчення виконавчого провадження від 22.06.2022 року виконання рішення суду про зобов`язання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в інтересах якого діє [PERSON] , не чинити жодних перешкод [PERSON] у користуванні житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та вселення [PERSON] у вищевказану квартиру закінчено на підставі заяви останньої про її добровільне вселення боржниками у житло (т. 2 а. с. 24-31). Із листа №4875/2024 від 01.04.2024 Державної прикордонної служби України встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 25.06.2023 виїхали з території України через пункт пропуску Шегині (т. 2 а. с. 160-161). Із відповіді №О-37/аз/61/01//11-24 від 12.06.2024, наданої начальником Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області на запит адвоката Огорілка Ю. В. №159 від 06.06.2024 вбачається, що 19.03.2024 року в Червоноградський РВП ГУНП у Львівській області надійшла заява громадянина [PERSON] з приводу розшуку його сина [PERSON] . В ході розгляду даної заяви було встановлено, що [PERSON] перебував в Республіці Польща на реабілітації разом з своєю матір`ю [PERSON] . [PERSON] надіслала заяву, в якій просила розшук її сина не проводити, оскільки він нікуди не пропадав та надала копії документів, що підтверджують місце знаходження сина [PERSON] (т. 2 а. с. 221-224). Із повідомлення КП «Червонограджитлокомунсервіс» № 6472/07 від 23.11.2020 про розгляд звернення гр. [PERSON] щодо доступу в кімнату в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , за №511, встановлено, що законні підстави на проживання у вказаній в зверненні кімнаті у [PERSON] відсутні, оскільки впродовж періоду з лютого по листопад 2020 року факт не проживання в кімнаті №511 будь-яких осіб за вказаною адресою неодноразово фіксувався, про що комісією складено відповідні акти. Відтак, з метою збереження комунальної власності, а також забезпечення порядку в гуртожитку, підприємством 10.11.2020 кімнату № 511 зачинено, помешкання опечатано у відповідності до вимог чинного законодавства в присутності представника поліції (т. 2 а. с. 225). Як вбачається із заяви про прийняття спадщини за законом №119 від 10.02.2017, [PERSON] звернулась до державного нотаріуса про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її батька [PERSON] , який до дня смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Іншими спадкоємцями є дружина померлого [PERSON] та син померлого [PERSON] (т. 2 а. с.170). Із копії рішення про ступінь інвалідності районної колегії з оцінки про інвалідність Гродзиськ-Маковецький, переклад якого з польської мови на українську мову здійснено центром іноземних мов «Потенціал плюс», вбачається, що [PERSON] має значний ступінь інвалідності (т. 3 а. с. 57-58). 04.10.2024\~ [PERSON] \~зверталася із заявою у правоохоронні органи у зв`язку із обмеженням доступу до житла, в якій просила притягнути до відповідальності за ст. 382 КК України її колишнього чоловіка [PERSON] (т. 3 а. с. 59). Також між сторонами тривали судові спори щодо приватизації спірної квартири, що підтверджується постановою Львівського апеляційного суду від 06.06.2024, яким залишено без змін рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22.02.2023 (т. 3 а. с.227-231). Позивач вважає відповідачів такими, що втратили право на користування спірним житловим приміщенням (квартирою) в силу ст. ст. 71, 72 ЖК України у зв`язку із чим звернувся до суду з даним позовом. При ухваленні рішення суд керується наступним. Відповідно до\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою\~статті 9 ЖК України\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі\~статтею 65 ЖК України\~наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Згідно з частинами першою та другою\~статті 61 ЖК України\~користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Судом встановлено, що 01.10.1982 виконкомом Червоноградської міської ради було видано [PERSON] (матері позивача), яка померла [INFO] , ордер № 27998 про право на зайняття 2-х кімнатної квартири площею [ADDRESS] . До складу сім`ї входили: позивач, матір позивача [PERSON] (наймач), брат [PERSON] . Позивач повідомив, що у 1984 році його брат [PERSON] одружився та отримав інше житло у зв`язку з чим знявся з реєстрації у вказаній квартирі і в ній більше не проживає. Із довідки про склад сім`ї №12600 від 15.10.2020 вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач стверджує, що відповідачі тривалий час без поважних причин не проживають у спірній квартирі, на підтвердження чого долучив численні акти начальника дільниці ЖКК-1 від 25.03.1998, 06.05.1998, 21.09.1998, 18.11.1998, 20.11.2001, 02.09.2002, 14.04.2008, 15.08.2012 та копії актів КП «ЧЖКС» від 30.09.2016, 29.12.2017, 11.07.2018, 15.08.2018, 27.09.2019, 23.12.2019, 21.08.2020, 27.05.2022, 06.12.2022, з яких вбачається, що [PERSON] та [PERSON] не проживають за місцем реєстрації у квартирі [ADDRESS] . Дані акти засвідчують факт непроживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] у даній квартирі, однак в них не зазначено причини непроживання таких осіб. Стаття 71 ЖК України\~установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Згідно із пунктом 2 частини третьої\~статті 71 ЖК України\~жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до\~статті 72 ЖК України\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява №30856/03, KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, §41-42). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц (провадження №61-37646св18) зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР та вказано, що: «збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності». Отже, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Верховний Суд у своїх постановах виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №\~490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі №\~760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі №\~333/6160/17, провадження № 61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі №\~182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі 344/19735/19 (провадження № 61-13123св21) зазначено, що «Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил\~ЦПК України\~щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені у\~статті 71 ЖК України\~строки. Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил\~статті 89 ЦПК України\~щодо оцінки доказів. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13 (провадження № 61-23089св19)). У даній справі позивач стверджує, що відповідачі не проживають у спірній квартирі близько 25 років, а також після їх вселення за рішенням суду більше 6 - ти місяців, без поважних причин. Разом із тим, як вбачається із матеріалів справи з 2023 року відповідачка [PERSON] та її син [PERSON] , інвалід 2 групи з народження, перебувають у республіці Польща, де [PERSON] проходить лікування та реабілітацію. Окрім цього, в судовому засіданні відповідачка [PERSON] суду пояснила, що до виїзду за кордон на лікування сина вони не проживали у спірній квартирі, оскільки позивач чинив їй перешкоди, замінював замки у вхідних дверях, у зв`язку із чим вона з сином не змогла потрапити до спірної квартири. З цього приводу вона\~зверталася із заявою у правоохоронні органи та просила притягнути до відповідальності її колишнього чоловіка [PERSON] . Також свідок [PERSON] пригадав, що бачив [PERSON] біля спірної квартири, коли остання намагалась потрапити до неї. На прохання [PERSON] зламати двері до тамбора свідок відмовив. Також він зауважив, що п. [PERSON] декілька разів намагалась потрапити у спірну квартиру, проте не змогла відчинити двері. Інші свідки в судовому засіданні свідки підтвердили тільки факт непроживання відповідачів у спірному житлі. Також свідки підвердили факт неприязних відносин між позивачем та відповідачкою. Відтак, суд вважає, що тимчасова відсутність відповідачів у спірному житловому приміщенні зумовлена перебуванням їх за кордоном з метою лікування [PERSON] , а також перешкодами, які чинить позивач, а не втратою ними інтересу до житлового приміщення. Суд враховує те, що підставою для позбавлення права користування жилим приміщенням може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суд по справі №\~227/1044/20\~від 21.07.2021. У даному випадку, в ході судового розгляду справи, позивачем не доведено належними та беззаперечними доказами втрату відповідачами інтересу до спірного помешкання за відсутності перешкод у вільному користуванні ними таким. Тому на переконання суду причини відсутності відповідачів у спірному житлі понад строк передбачений ст. 71 ЖК України є поважними. У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зазначено, що «саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до\~статті 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Позивач та його представник стверджують, що відповідачі мають інше житло, оскільки [PERSON] успадкувала квартиру після смерті її батька. Проте, матеріалами справи не встановлено факту перебування на праві власності у відповідачів іншого жилого приміщення, придатного для проживання. Докази того, що відповідачка [PERSON] успадкувала квартиру після смерті її батька [PERSON] , який до дня смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] відсутні. Також встановлено, що іншими спадкоємцями даної квартири є дружина померлого [PERSON] та син померлого [PERSON] . Подана відповідачкою заява про прийняття спадщини не свідчить про набуття нею права власності на дану квартиру. Також судом встановлено, що відповідачка та її син проживали в гуртожитку, що знаходиться у [ADDRESS] , за №511. Проте із повідомлення КП «Червонограджитлокомунсервіс» № 6472/07 від 23.11.2020 про розгляд звернення гр. [PERSON] щодо доступу в кімнату в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , за №511 встановлено, що з метою збереження комунальної власності, а також забезпечення порядку в гуртожитку, підприємством 10.11.2020 кімнату № 511 зачинено, помешкання опечатано у відповідності до вимог чинного законодавства в присутності представника поліції (т. 2 а. с. 225). Таким чином, такі доводи сторони позивача не підтвердженні відповідними належними та допустимими доказами, тому суд вважає їх безпідставними. Посилання позивача на те, що відповідачі не беруть участі в утриманні квартири, суд відхиляє, адже це не є підставою для позбавлення їх права користування житлом. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Сама по собі відсутність плати за комунальні послуги не свідчить про втрату особою інтересу до житлового приміщення. Позивач з цього приводу має право звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідачів оплачених ним комунальних послуг (у відповідних частинах), що ним і було зроблено (рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 04.12.2023 (т. 2 а. с. 66-68). Суд також враховує триваючий конфлікт між сторонами з приводу спірного майна, в тому числі щодо приватизації спірної квартири. Окрім цього, суд не розцінює як визнання позову висловлювання відповідача [PERSON] в судовому засіданні «нехай позивач забирає цю квартиру», оскільки таке було висловлено в емоційному стані та не відповідає його дійсній волі, про що неодноразово повідомляв суду його представник адвокат Огорілко Ю. В. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). За наведеного, суд приходить до переконання, що позивач не надав для суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження підстав позову, зокрема і в частині покликань на те, що відповідачі без поважних причин не проживають у спірному житловому приміщенні. Отже, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , з участю третьої особи на стороні позивача [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, у зв`язку з її необґрунтованістю та недоведеністю. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed