Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилається на наступне. Вона являється рідною сестрою відповідача [PERSON] [INFO] помер їхній батько [PERSON] . За життя останній був зареєстрований та постійно проживав в [ADDRESS] . [PERSON] постійно доглядала за ним і утримувала його, він проживав і був зареєстрований одноособово у будинку який належить на праві приватної власності позивачці, за адресою [ADDRESS] . В період життя батька була домовленість між усіма братами і сестрами, що за бетьком буде доглядати відповідач [PERSON] , та була домовленість що буде укладено між ним і батьком [PERSON] договір довічного отримання. Волевиявленням [PERSON] за життя було таким, що майно після його смерті буде належати тому хто буде за ним доглядати на старості років. 26.12.2008 року [PERSON] уклав договір дарування, зареєстрований у державного нотаріуса за №1631, згідно якого подарував сину [PERSON] , [INFO] земельну ділянку площею 0,5711 га, кадастровий номер 732078500:01:001:0126, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташована в с. Тернавка Чернівецького району Чернівецької області. [PERSON] , підписуючи договір, думав що підписує договір довічного утримання, не читаючи його. В подальшому, [PERSON] доглядала за батьком до його смерті,, проживала разом із ним у будинку, інших осіб які надавали сторонній догляд і нагляд за батьком не було. [PERSON] запропонував переукласти договір довічного утримання за батьком, після чого узнав що підписав під приводом помилки саме договір дарування, хоча не претендував на земельну ділянку, яка належала батькові. Позивачка єдина зі спадкоємців за законом яка прийняла спадщину після смерті батька, інших спадкоємців які б прийняли спадщину немає. Реєстрація права власності на вищевказану земельну ділянку суперечить і порушує права позивачки як спадкоємця за законом майна померлого батька. Оскільки правочин вчинено внаслідок помилки, просить суд визнати недійсним та скасувати договір дарування. Так як за результатом укладення договору дарування внаслідок помилки, в подальшому головою Тернавської сільської ради був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №173199 виданого 25.01.2010 року, що посвідчує право власності відповідача на вищевказану земельну ділянку, та проведена державна реєстрація права власності, просить суд визнати недійсним та скасувати державний акт, скасувати відомості внесені до реєстру речових прав на нерухоме майно а також до ДЗК щодо права власності за відповідачем, а також поновлення права власності на спірну земельну ділянку за спадкодавцем [PERSON] . У судове засідання позивачка не з`явилась, проте подала до суду заяву у якій просить провести розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Також вказав, що не заперечує проти задоволення заявлених вимог посилаючись на те, що він дійсно підписуючи договір дарування земельної ділянки, не читаючи його думав що підписує договір довічного утримання за його батьком [PERSON] , а отже помилково підписав вказаний договір. [PERSON] питанням щодо укладення правочину займалась сестра [PERSON] , та дійсно волевиявленням батька за життя було те, що його майно залишиться тому, хто на старості років за ним буде доглядати. Вказує, що не знав взагалі про підписання ним саме договору дарування. Його сестра [PERSON] , за життя батьків [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] , самостійно одноособово опікувалась ними, надавала їм сторонній догляд, допомагала по господарству, В період перебування її за кордоном, постійно надсилала батькам грошові кошти з метою їхнього утримання і догляду, наймала за оплату робітників, які допомагали батькам по господарству. Гудима [PERSON] проживала без реєстрації разом із батьком в одному домоволодінні, де проживає і по даний період часу. Батьки за життя хворіли на ОНКО хвороби і саме [PERSON] відвозила їх на лікування, на операційні втручання. На старості років батьків, коли вони були прикуті до ліжка, саме [PERSON] за ними доглядала. Вказує, що він не мав можливості фізично опікуватися за батьками і доглядати за ними, у тому числі за батьком, так як сам потребував лікування і догляду та [PERSON] допомагала і йому неодноразово фінансово на лікування. Вказує, що дійсно підписав у нотаріуса договір під помилкою, думаючи що підписую договір довічного утримання за батьком. В свою чергу позивач користується по даний період часу земельною ділянкою яка була предметом договору у зв`язку з чим не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 18.01.1957 року [PERSON] , 1937 р.н., уклав шлюб з [PERSON] , 1930 р.н., про що в книзі реєстрації актових записів цивільного стану про шлюб зроблено актову запис №1., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого 25.01.1957 року Тернавською сільською радою Герцаївського району Чернівецької області. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] , [INFO] , являється громадянкою Молдавської Республіки та має посвідку на постійне місце проживання в Україні до 23.11.2032 року. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19.04.2004 року вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] , батьками якої записані [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] 29.10.1983 року уклала шлюб з громадянином Румунії [PERSON] , в результаті чого змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується витягом з ДРАЦС про державної реєстрацію розірвання шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №0036547851 від 18.08.2022 року. Шлюб 05.03.1997 року був розірваний відділом РАГС район Ботаніка м. Кишинів Руспубліки Молдова 25.03.1977 року, що нотаріально завіреною копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , в перекладі з румунської на українську мову. [INFO] , у віці 71 років, помер [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 10.03.2009 року виконкомом Тернавської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області. [INFO] у віці 79 років померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 05.10.2009 року виконкомом Тернавської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області. З копії спадкової справи №153/2024 відносно майна померлого [PERSON] , витребуваної за запит суду, встановлено, що спадкодавець [PERSON] за життя заповіту не складав, а отже спадкування проводиться за законом. Відповідно до довідки Тернавського старостинського округу №7 Герцаївської міської ради №1276 від 25.12.2024 року, спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] , являються діти: [PERSON] , 1964 р.н., [PERSON] , 1957 р.н., [PERSON] , 1959 р.н., [PERSON] , 1960 р.н., [PERSON] , 1962 р.н., [PERSON] , 1966 р.н., [PERSON] , 1955 р.н. та [PERSON] , 1970 р.н. [PERSON] за життя постійно проживав і був зареєстрований в [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Тернавського старостинського округу №7 Герцаївської міської ради №1275 від 25.12.2024 року. На час відкриття спадщини [PERSON] був зареєстрований за вказаною адресою одноособово, однак житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] належить на праві приватної власності саме позивачці [PERSON] , що підтверджується Витягом з державного реєстру правочинів №6884724 від 26.12.2008 року. Як вбачається з Акту встановлення факту №1277 від 25.12.2024 року складеного комісією за участі представників Тернавського старостинського округу №7 Герцаївської міської ради а також свідків, затвердженого старостою Пантя І.В., позивачка [PERSON] дійсно проживала без реєстрації разом із батьком [PERSON] на день його смерті, який помер [INFO] , за адресою [ADDRESS] , де проживає по даний період часу. Спадкодавець [PERSON] за життя 26.12.2008 року уклав договір дарування земельної ділянки, посвідченого державним нотаріусом Герцаївської районної державної нотаріальної контори Єнакаке Ю.А. за реєстрованим №1931, яким подарував відповідачу [PERSON] земельну ділянку площею 0,5711 га, кадастровий номер 732078500:01:001:0126, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташована в с.Тернавка Чернівецького району Чернівецької області, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №074710 виданого Тернавською сільською радою Герцаївського району Чернівецької області 15.12.2008 року на підставі рішення IX сесії V скликання від 17 квітня 2008 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за №010881100160. На підставі договору дарування, відповідачем було оформлено на його ім`я Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯЕ №173199 виданого 25.01.2010 року та проведено державну реєстрацію права власності. З Акту про встановлення (підтвердження) обставин від 27.12.2024 року, підписаного між дітьми померлого [PERSON] , а саме сторонами по справі та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , судом встановлено, що за спадкодавцем [PERSON] постійно доглядала і утримувала його донька [PERSON] , він проживав у її домоволодінні, яке належить їй на праві приватної власності. За життя батька, між усіма братами і сестрами була домовленість, що відповідач [PERSON] буде доглядати за батьком на старості років та була домовленість про укладення між батьком і відповідачем договору довічного утримання та [PERSON] бажав, щоб його майно залишилося тому, хто буде за ним доглядати. [PERSON] , підписуючи 26.12.2008 року договір дарування, думав що підписує договір довірчого утримання за батьком, не звертаючи увагу на умови договору. Проте оскільки саме [PERSON] доглядала за батьком по день його смерті, проживала разом із ним у будинку, інших осіб які б надавали батькові сторонній догляд не було, [PERSON] запропонував позивачці переукласти договір довічного утримання за батьком, після чого йому стало відомо, що під приводом помилки ним був підписаний інший договір, хоча не претендував на земельну ділянку, яка належала батькові. 23.11.2024 року позивачка звернулась із заявою до приватного нотаріуса Герцаївського районного нотаріального округу Опришко С.І. про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Постановою нотаріуса №27/02-31 від 13.02.2025 року відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на те, що доказів своєчасного прийняття спадщини позивачкою не надано, а також відсутності на час відкриття спадщини реєстрації за померлим права власності на земельну ділянку площею 0,5711 га, кадастровий номер 732078500:01:001:0126, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташована в с.Тернавка Чернівецького району Чернівецької області, власником якого на день звернення являється син спадкодавця [PERSON] . Даючи законну та правову оцінку доказам по справі суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до абз. 3 п. 3 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст.29, ч. 2 ст.1221 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1ст.1269 ЦК України). При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р.) Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Як випливає із п.3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. У своїй ухвалі № 505/2085/14-ц від 14.09.2016 року Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку - «якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Аналогічні правові висновки містяться в ухвалі Верховного Суду України № 6-7165св09 від 03 листопада 2010 року, рішенні Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6048327св14 від 11 листопада 2015 року, ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-20158св15 від 21 жовтня 2015 року. Метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Відповідно до постанови Верховного Суду від 01.08.2018 року (в Єдиному реєстрі судових рішень №75743741), «відсутність реєстрації спадкоємця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкодавця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини частини третьої\~статті 1268 ЦК України\~підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів». Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Даючи законну і правову оцінку доказам по справі, суд дійшов висновку про доведеність факту постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , на час відкриття спадщини, за адресою [ADDRESS] . Оскільки, заявнику необхідно встановити факт постійного спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для оформлення права на спадщину, отже встановлення факту проживання заявника з батьком на момент його смерті породжує юридичні наслідки. Позовні вимог про визнання недійсним та скасування договору дарування земельної ділянки і державного акту на право власності на землю підлягають задоволенню враховуючи наступне. В якості підстави визнання договору дарування недійсним сторона позивача посилається те, що сторони помилились щодо правової природи договору та, підписуючи зазначений договір, відповідач вважав, що уклав договір довічного утримання, а не дарування. Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно із частиною першою статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно із частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За приписами частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Згідно висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №165/1368/17, від 05.09.2021 у справі №161/17523/16-ц , вирішуючи справи такої категорії, суди мають виходити з того, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Верховного Суду від 03.10.2018 №759/17065/14-ц, від 26.10.2022 у справі № 947/32485/20, від 01.12.2022 у справі № 335/15805/17 зазначено, що: «тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив». У постановах Верховного Суду від 15.03.2023 №288/1366/21, від 15.09.2021 у справі №161/17523/16-ц, від 06.10.2021 у справі №447/2297/19, від 26.10.2021 у справі №3447/2297/19, зазначено, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 133/1804/20, від 23.04.2020 у справі №463/2372/16-ц. Отже, позивач, як єдиний спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину після смерті дарувальника за оспорюваним договором, яка претендує на обдароване відповідачу майно, звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним з підстав вчинення його внаслідок помилки, тобто оспорюючи правомірність правочину, повинна довести існування обставин, з якими статті 229, 230 ЦК України пов`язують недійсність правочину. Так, у даній справі, сторона позивача, заявляючи позов про визнання недійсним договору дарування, посилається на вік позивача та незадовільний стан її здоров`я і реальне волевиявлення спадкодавця укласти договір довічного утримання, маючи на меті отримання допомоги від відповідача. Також, вказує на те, що після укладання договору, спадкодавець проживав із позивачкою у її житловому будинку яка за ним одноособово доглядала і утримувала, сплачувала комунальні послуги і несла витрати на лікування батька, оформлення документів і правочинів, понесла витрати на поховання, тобто наслідки укладання удаваного договору довічного утримання для відповідача не настали, що підтверджується долученими позивачкою до матеріалів справи квитанціями, повідомленнями чеками на оплату комунальних послуг, лікування та поховання спадкодавця. Після смерті спадкодавця, позивачка в подальшому і по даний період часу користується і користувалась земельною ділянкою яка була предметом договору дарування, оплачувала податок на землю, що підтверджується відповідними квитанціями до прибуткового касового ордера. В свою чергу суд бере до уваги визнання відповідачем позову та обставин на які посилається позивач, які повністю знайшли свого підтвердження на підставі досліджених у судовому засідання доказів з приводу того, що на момент укладення саме оспорюваного договору дарування земельної ділянки, волевиявленням спадкодавця було саме укладення договору з метою подальшого його утримання та отримання майбутньої допомоги від відповідача, в свою чергу суд бере до уваги визнання відповідачем позову в частині вчинення ним помилки під час укладення ним вказаного правочину, а саме не усвідомлення в момент укладення що підписує договір дарування, не читаючи його, думаючи і знаючи що ним був укладений саме договір довічного утримання за батьком. У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.05.2020 у справі № 633/268/17 вказано, що: «обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Так, спадкодавець [PERSON] на час вчинення правочину досяг 69 років, по національності румун та за станом свого здоров`я дійсно міг не розуміти реального настання правових наслідків вчиненого правочину. В свою чергу відповідач підтверджує відповідні обставини про те, що ним підписаний договір дарування під приводом помилки, так як в момент підписання думав що уклав договір довічного утримання за батьком, не маючи жодних претензій на отримання у власність земельної ділянки спадкодавця, і визнає обставини в частині того, він не здійснював догляд за батьком та що земельна ділянка яка була предметом договору, йому передана по факту не була, він нею не користувався, не оплачував податок за землю і відповідною земельною ділянкою користувалась позивачка яка і користується по даний період часу. Відповідно до ч.1 статтею 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. На думку колегії суддів КГС\~ВС, закріплена в абзаці другому частини першої статті 216 ЦК України реституція спрямована на відновлення\~status quo\~у фактичному та юридичному становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які вони вчинили на його виконання. Саме тому за загальним правилом кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину. Таке взаємне повернення сторонами одержаного ними (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та факту недійсності правочину і забезпечує поновлення попереднього становища сторін за наслідками недійсності відповідного правочину. Оскільки по факту земельна ділянка після укладення опалювального договору, відповідачу передана не була та договір дарування підлягає скасуванню, з метою відновлювання фактичного відновлення сторін та юридичного становища сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, підлягають скасуванню державна реєстрація права власності на земельну ділянку [PERSON] площею 0,5711 га, кадастровий номер 732078500:01:001:0126, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташована в с. Тернавка Чернівецького району Чернівецької області а також скасуванню відомості в Державному земельному кадастрі про земельну ділянку площею 0,5711 га із кадастровим номером 732078500:01:001:0126 ведення особистого селянського господарства в с. Тернавка Чернівецького району Чернівецької області, власником якого вказаний [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.55, 66 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ №1127 від 25.12.2015 року, у разі коли документ, що посвідчує набуття права власності або інших речових прав, похідних від права власності, реєстрацію яких було проведено до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, втрачено, пошкоджено чи зіпсовано, державна реєстрація такого права власності або іншого речового права, похідного від права власності, може бути проведена за бажанням заявника на підставі відомостей Державного земельного кадастру чи відповідно на підставі відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, або у разі коли відповідна реєстрація проводилася виключно на паперових носіях інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи), ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації, - на підставі відомостей таких носіїв інформації. Державна реєстрація прав у випадку, передбаченому цим пунктом, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованого права власності або інших речових прав, похідних від права власності, на підставі відповідних документів у Державному земельному кадастрі чи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, а у разі коли відповідна реєстрація проводилася виключно на паперових носіях інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи), ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації, - на таких носіях інформації, з обов`язковим зазначенням у Державному реєстрі прав відомостей про втрату, пошкодження чи зіпсування відповідного документа. Для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності - спадкодавця з обов`язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи. Враховуючи наведене, за [PERSON] , який помер [INFO] , у відповідності до вищевказаних норм, за зверненням спадкоємця, який прийняв спадщину, підлягає поновленню державна реєстрація права власності на земельну ділянку площею 0,5711 га, кадастровий номер 732078500:01:001:0126, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташована в с.Тернавка Чернівецького району Чернівецької області, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №074710 виданого Тернавською сільською радою Герцаївського району Чернівецької області 15.12.2008 року на підставі рішення IX сесії V скликання від 17 квітня 2008 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за №010881100160. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право обмежений власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. На підставі викладеного,

Outcome: approved