Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до Держави України, представництва Держави України - Міністерства юстиції України, треті особи: Верховний Суд в особі суддів Сакари Наталії Юріївни, Білоконь Олени Валеріївни, Осіяна Олексія Миколайовича, в якому просить стягнути шляхом списання Державною казначейською службою коштів з державного бюджету України на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди в розмірі 1200000,00 грн. завданої порушеннями судами прав і свобод позивача, які гарантовані Конституцією України і Конвенцією про захист прав людини та основних свобод. В обґрунтування позову зазначено, що внаслідок порушення права позивача на справедливий суд впродовж розумного строку, гарантоване статтями 3, 55 Конституції України, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, а також обмеження його в доступі до суду касаційної інстанції під час розгляду справи № 607/9107/23 за його позовом до ВАТ «Тернопільобленерго» про захист прав споживачів, йому завдана моральна шкода, які він оцінив у 1200000,00 грн. Ухвалою суду від 22.05.2024 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 03.06.2024 до суду надійшла заява про усунення недоліків, з якої вбачається, що виявлені недоліки позивачем усунуто. Ухвалою суду від 05.06.2024 у справі відкрито провадження за правилами позовного (спрощеного) провадження з повідомленням (викликом) сторін. 08.08.2024 позивачем через систему «Електронний суду» було подано відповідь на відзив Верховного Суду, в якій зазначено, що позивач отримав пояснення Верховного Суду в яких містяться виключно роз`яснення норм ЦК та ЦПК України. Будь-які зауваження чи заперечення, що стосуються суті позовних вимог [PERSON] - позиція відсутні. 13.08.2024 позивачем через систему «Електронний суду» було подано відповідь на відзив Міністерства юстиції України, в якій зазначено, що позиція Міністерства юстиції України у відзиві не зрозуміла і не ґрунтується на законі. Або Міністерство юстиції України є представником Держави Україна в даній справі і тоді воно може щось просити у суді, або Міністерство юстиції України не має відношення до даної справи, то чому тоді просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. 13.08.2024 представником відповідача Міністерства юстиції України - Євглевською О.В. через систему «Електронний суду» було подано відзив на позовну заяву, у якому остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки, фактично позовні вимоги пов`язані з незгодою позивач з процесуальними діями судді під час розгляду судової справи № 607/9107/23. Відповідно до положень ст. 131 Конституції Україні в Україні діє Вища рада правосуддя, яка, в тому числі, розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді та ухвалює відповідні рішення в рамках наданих повноважень, визначених цією Конституцією та законами України. При цьому, з доданих позивачем до позову матеріалів не вбачається, що суддів Тернопільського міськрайонного суду, Тернопільського апеляційного суду, Касаційного цивільного суду Верховного Суду (з процесуальними діями якого не погоджується позивач) було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за рішенням органу, який наділений спеціальними повноваженнями та компетенцію вирішувати спірні питання, пов`язані з законністю процесуальних дій суддів - Вищою радою правосуддя. Представник відповідача зазначала, що в Україні немає іншого органу, який би здійснював нагляд і контроль за діяльністю суддів поза межами дисциплінарних процедур, оскільки це суперечить конституційним гарантіям незалежності суддів і недопустимості впливу на них під час здійснення правосуддя Звернення [PERSON] з позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України з позовними вимогами про визнати протиправною бездіяльність Держави Україна під час здійснення правосуддя, - є безпідставним, оскільки вирішення порушених в позові питань в цій частині перебуває поза межами компетенції Міністерства юстиції України. Крім того, позивач не надав суду доказів, які б підтверджували факт заподіяння моральних страждань внаслідок дій (бездіяльності) Міністерства юстиції Україні, а також інших державних органів, не довів протиправності поведінки Міністерства юстиції України (якого визначено у якості відповідача та представника держави) та причинного зв`язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою, якщо така мала місце. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Литвинової І.В. від 21.08.2024 відмовлено у задоволенні заяви позивача [PERSON] про відвід головуючого судді Новака Р.В. від розгляду справи. 29.08.2024 представником третьої особи Верхового Суду - Гаврильченко К.О. до суду було подано пояснення на позовну заяву, у яких зазначено що Верховний Суд заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не наведено жодних фактичних обставин та не надано доказів, які б свідчили про заподіяння йому моральної шкоди з боку держави України внаслідок, за його твердженням, порушення права на справедливий суд впродовж розумного строку, а також обмеження у його доступі до суду касаційної інстанції. Відповідно до протоколу судового засідання в режимі конференції № 3366098 від 19.09.2024 у зв`язку з невиходом позивача на зв`язок по відеоконференції оголошено перерву до 01.10.2024 до 11-00 год. Відповідно до протоколу судового засідання від 01.10.2024 у зв`язку з невиходом позивача на зв`язок по відеоконференції оголошено перерву до 31.10.2024 до 11:00 год. Згідно з довідкою складеною секретарем судових засідань Бурячок А.І. від 31.10.2024 судове засідання по справі № 757/22866/24-ц, яке було призначено на 31.10.2024 на 11:00 год., було знято зі складу у зв`язку з чергуванням. Відповідно до протоколу судового засідання від 28.11.2024 позивач не з`явився, вийти на зв`язок по ВКЗ не зміг, оскільки в суді немає світла з 12 до 14 год., вислухавши думку сторін, суд визнав наразі неможливим продовжити розгляд справи за відсутності позивача, по справі оголошено перерву. В судовому за сіданні позивач [PERSON] просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача Міністерства юстиції України - Жук Ю.О. просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, крім того, зазначав, що Міністерство юстиції України є неналежним відповідачем у даній справі. Представник третьої особи Верховного Суду - Добролюбов В.І. просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки він є необґрунтованим. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу у визначений ч. 2 ст. 16 ЦК України спосіб, зокрема, шляхом відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права та інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем засобу захисту потрібно врахувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до положень ст.ст. 16 і 23 ЦК України, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушеного права особи незалежно від наявності норм спеціального законодавства. Статтею 1173 ЦК України також передбачено, що шкода, яка завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією або бездіяльністю органу державної влади, органу влади автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовується державою, автономною республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю, незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів (ст. 1175 ЦК України). Для застосування вказаних положень необхідні такі умови: а) завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта; б) визнання такого нормативно-правового акта незаконним та його скасування. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач [PERSON] не навів жодних фактичних обставин та не надав жодних доказів, які б свідчили про заподіяння йому моральної шкоди з боку держави України внаслідок, за його твердженням, порушення йог права на справедливий суд впродовж розумного строку, гарантоване ст. 3, 55 Конституції України, пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, а також обмеження йог в доступі до суду касаційної інстанції під час розгляду справи № 6707/91-7/23. Крім того, судом встановлено, що фактично позовні вимоги пов`язані з незгодою позивача з процесуальними діями судді під час розгляду судової справи № 607/9107/23. Відповідно до положень статті 131 Конституції Україні в Україні діє Вища рада правосуддя, яка, в тому числі, розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді та ухвалює відповідні рішення в рамках наданих повноважень, визначених цією Конституцією та законами України. При цьому, з доданих позивачем до позову матеріалів не вбачається, що суддів Тернопільського міськрайонного суду, Тернопільського апеляційного суду, Касаційного цивільного суду Верховного Суду (з процесуальними діями якого не погоджується позивач) було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за рішенням органу, який наділений спеціальними повноваженнями та компетенцію вирішувати спірні питання, пов`язані з законністю процесуальних дій суддів - Вищою радою правосуддя. Варто зазначити, що в Україні немає іншого органу, який би здійснював нагляд і контроль за діяльністю суддів поза межами дисциплінарних процедур, оскільки це суперечить конституційним гарантіям незалежності суддів і недопустимості впливу на них під час здійснення правосуддя. Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17. Системний аналіз зібраних доказів в їх сукупності, положень чинного законодавства, дає суду підстави для висновку, що позовні вимоги безпідставними та такими, що не знайшли підтвердження при розгляді справи, судом не встановлено, що діями відповідача спричинена моральна шкода позивачу, тому позов не підлягає задоволенню у зв`язку з його не обґрунтованістю. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed