Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

У жовтні 2024 року представник позивача - адвокат Єпрем`ян Л.В. звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача ТОВ «Дніпропетровський трубопрокатний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку. В обґрунтування позову представник позивача посилався на те, що позивач [PERSON] з 1977 року працювала у АТ «ДНІПРОВАЖМАШ» на посаді крановщика (машиніст крана) та 10.07.2024 року була звільнена за власним бажанням. На день звільнення відповідач не виплатив позивачу заробітну плату за березень 2022 року, за травень - червень 2024 року, що складає 30 861,85 грн. та компенсацію за невикористані щорічні та додаткові відпустки на суму 14 027 грн. Відповідач частково сплатив заборгованість по заробітній платі у розмірі 25 339,08 грн. Таким чином залишок заборгованості складає 5 523,17 грн. Представником позивача також зроблено розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заборгованості по заробітній платі, який, за період з 11.07.2024 року по 10.12.2024 року, становить 66 764,68 грн. Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за заробітною платою у розмірі 5 523,17 грн., компенсацію за невикористані щорічні та додаткові відпустки у розмірі 14 027 грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 11.07.2024 року по 10.12.2024 року у розмірі 66 764,68 грн., а також судові витрати по справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2024 року прийнято до розгляду, відкрито провадження по цивільній справі та призначено судове засідання. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, натомість її представник - адвокат Єпрем`ян Л.В. письмово просив розгляд справи проводити за відсутності сторони позивача без застосування засобів технічної фіксації. Звернув увагу суду, що позивач усі платежі відповідача після звільнення зараховувала на погашення заборгованості по зарплаті за березень 2022 року, травень 2024 року та частково за червень 2024 року, а тому заборгованість відповідача перед позивачем частково складається із залишку боргу по заробітній платі у розмірі 5 523,17 грн. та компенсації за невикористані щорічні та додаткові відпустки у розмірі 14 027 грн. Представник відповідача - Кобизєв Д.О. через систему «Електронний суд» направив до суду довідку про заборгованість відносно позивача [PERSON] . В подальшому у судові засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив, відзив не подав, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Суд звертає увагу, що відповідач, як юридична особа, є користувачем електронного суду, має зареєстрований кабінет у системі ЄСІТС та всі процесуальній документи, в тому числі повістки та виклики до суду, були доставлені до електронного кабінету відповідача, що підтверджується довідками про доставку електронного листа. На думку суду, відсутність тривалий час будь-якої реакції зі сторони відповідача та його представника свідчить про втрату ними інтересу до зазначеної справи, зловживання своїми процесуальними правами та не обґрунтоване затягування розгляду цивільної справи. Суд вжив усіх можливих заходів з використанням передбачених нормами ЦПК України процесуальних засобів, щодо належного повідомлення сторони відповідача про дату, час і місце судового засідання. У постанові Верховного Суду від 01.06.2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22) зроблено висновок, що за змістом статті 14 ЦПК України для цілей цього Кодексу офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі. Верховний Суд у постанові від 31.08.2021 року у справі № 570/5535/17 провадження № 61-6076св21 зазначив, що за змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Таким чином на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Згідно з частиною 3 статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Як вбачається із правового висновку, викладеного у постанові КЦС ВС від 24.10.2024 року у справі № 752/8103/13-ц (61-6892св23), якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). У рішенні Європейського Суду від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Таким чином суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі на підставі наявних матеріалів. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 14.09.1977 року по 10.07.2024 року працювала у АТ «ДНІПРОВАЖМАШ» на посаді крановщика (машиніст крана) (а.с. 9-13) та відповідно до наказу № 773/к/тр від 10.07.2024 року позивача було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 8). У зазначеному наказі про звільнення також надано вказівку центральній бухгалтерії провести [PERSON] розрахунок при звільненні, у т.ч. виплатити компенсацію за 19 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки та 7 календарних днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (а.с. 8). Як вбачається із довідки № 65 від 02.12.2024 року, виданої АТ «ДНІПРОВАЖМАШ», заборгованість з виплати заробітної плати у відповідача перед [PERSON] складає: за березень 2022 року у розмірі 5 299,22 грн., за травень 2024 року - 14 251,47 грн. (а.с. 45). Згідно компенсації по відпустки, виданої АТ «ДНІПРОВАЖМАШ» позивачу [PERSON] , сума до виплати складає 14 027,52 грн. (а.с. 20). Матеріали справи містять також розрахунок суми позову, зроблений представником позивача 14.10.2024 року, відповідно до якого середньоденна заробітна плата позивача складає 612,52 грн., середньомісячна - 13 169,18 грн., середній заробіток за період з 11.07.2024 року по 10.12.2024 року складає 66 764,68 грн. (612,52 грн. * 109 робочих днів) (а.с. 6). Оскільки, станом на день звернення до суду, відповідач у добровільному порядку вказану заборгованість по заробітній платі у повному обсязі не погасив, між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Положеннями ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Положеннями статті 115 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Також в ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідачем не заперечувалось, що при звільненні [PERSON] їй не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 30 861,85 грн. та компенсація за невикористані щорічні та додаткові відпустки на суму 14 027 грн. Однак, як зазначає позивач, відповідач частково сплатив позивачу заборгованість по заробітній платі у розмірі 25 339,08 грн., що також не заперечувалось відповідачем, а тому на теперішній час заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі складає 5 523,17 грн. Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 5 523,17 грн. підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць. Суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Окрім того, за змістом статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується із дня укладення трудового договору. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки (частина 1 статті 24 Закону). Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Судом встановлено, що в день звільнення відповідач не виплатив позивачу грошову компенсацію за дні невикористаної нею щорічної основної та щорічної додаткової відпустки, що не заперечувалось відповідачем. Компенсація за невикористані дні щорічної основної та щорічної додаткової відпустки позивача становить 14 027,52 грн. (а.с. 20). Разом з тим, позивачем заявлено вимогу про стягнення компенсації за невикористані відпустки у розмірі 14 027,00 грн. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі № 235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Враховуючи викладене, доведеність та обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення компенсації за невикористані відпустки, а також те, що суд не може вийти за межі позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути із відповідача суму компенсацій за невикористану щорічну основну та щорічну додаткову відпустки у розмірі 14 027,00 грн. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Із матеріалів справи вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні із [PERSON] на дату розгляду справи проведений не був. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не звільняють останнього від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18. Також, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальним є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Згідно із п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України у справах № 6-259цс17 від 13.03.2017 року, № 6-144ц13 від 29.01.2014 року, пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). В пункті 2 Порядку закріплено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 Порядку передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. Суд зазначає, що середній заробіток розраховано представником позивача за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 11.07.2024 року і не більше 6 місяців - по 10.12.2024 року. Матеріалами справи підтверджено, що заробітна плата позивача протягом двох місяців, що передують звільненню складає 26 338,39 грн. (травень 2024 року - 15 027,23 грн., червень 2024 року - 11 311,16 грн.). Кількість робочих днів за травень-червень 2024 року становить 43 робочих дні. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає 612,52 грн. (26 338,39 грн. / 43 робочих дні). Кількість робочих днів за період з 11.07.2024 року по 10.12.2024 року включно складає 109 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.07.2024 року по 10.12.2024 року складає: 109 днів х 612,52 грн. = 66 764,68 грн. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати задовольнити у повному обсязі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. При вирішенні питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн. за вимогу про стягнення середнього заробітку. Крім того, позивач згідно із п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення заборгованості за заробітною платою та компенсації за відпустки, тому з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави у розмірі 2 422,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved