Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-06 00:00:00

24.06.2024 року до суду із вказаним цивільним позовом звернулася [PERSON] , в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав у відношенні дітей: сина [PERSON] , [INFO] , уродженця села Заливанщина Калинівського району Вінницької області, та сина [PERSON] , [INFO] , уродженця села Заливанщина Калинівського району Вінницької області. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що є матір`ю відповідачки [PERSON] , у якої в цивільному шлюбі із [PERSON] народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , яких вона покинула та залишила на її утриманні. Біологічний батько дітей [PERSON] жодних стосунків з дітьми не підтримує, та в їх житті відсутній, відомості про нього до свідоцтв про народження внесені відповідно до положень ст.126 СК України. Мати дітей [PERSON] веде аморальний спосіб життя, та самоусунулася від виконання своєї материнських обов`язків, а саме не цікавиться їх життям, не проявляє свого піклування та турботи, не піклується про їх здоров`я, моральний, фізичний та культурний розвиток, а тому наявні законні підстави для позбавлення її батьківських прав відносно дітей. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.06.2024 року, визначено склад суду з розгляду цивільного позову: головуючого суддю Сєліна Є.В. Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 15.07.2024 року, відкрито провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 14.10.2024 року, закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала письмову заяву, згідно якої просить суд розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги задовольнити з підстав, зазначених у поданому позові. Представник позивача [PERSON] - адвокат ЛАВРЕНЧУК А.С. в судовому засіданні просив суд позовні вимоги задовольнити з підстав, зазначених у поданому позові. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - уповноважений представник Органу опіки та піклування Калинівської міської ради Вінницької області в судове засідання не з`явився, подав заяву, згідно якої просить суд розглянути справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена в передбаченому законом порядку. Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідну практику Європейського суду з прав людини, як джерело право. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 03.04.2008 року та «Олександр Шевченко проти України» (Заява № 8371/02) від 26.04.2007 року. Передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 року). У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (рішення від 06.09.2007 року у справі «Цихановський проти України», рішення від 18.10.2007 року у справі «Коновалов проти України»). У рішенні в справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. Слід також зазначити, що у відповідності до статті 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», інформація про кожне судове засідання, оприлюднювалася на офіційному веб-порталі Судової влади України, та відповідач не була позбавлена об`єктивної можливості дізнатися про дати судових засідань, користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до вказаного сайту. Згідно сталої правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 03.05.2022 року у справі № 520/5386/15-ц, від 24.10.2024 року у справі № 752/8103/13-ц, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За вищевказаних обставин, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] , що не може розцінюватись, як порушення її прав, передбачених ст.ст.43, 49 ЦПК України. Згідно частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наявності існуючих умов, передбачених в частині першій статті 280 ЦПК України, які підтверджені наявними в справі доказами, суд ухвалив: провести заочний розгляд справи за відсутності сторін та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, приходить до наступних висновків. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 20.11.1986 року Тячівським райвідділом ЗАГС Закарпатської області; паспортом громадянки України серії [NUMBER] , виданим Тячівським РВ УМВС України в Закарпатській області на ім`я [PERSON] ; паспортом громадянки України серії [NUMBER] , виданим 13.06.2002 року Тячівським РВ УМВС України в Закарпатській області на ім`я [PERSON] . У відповідача [PERSON] під час проживання разом із [PERSON] однією сім`єю без укладення (реєстрації) шлюбу, народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , про що свідчать: свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 23.12.2009 року виконкомом Заливанщинської сільської ради Калинівського району Вінницької області на ім`я [PERSON] ; свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 04.09.2013 року виконкомом Заливанщинської сільської ради Калинівського району Вінницької області на ім`я [PERSON] ; повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [PERSON] № 00043696270, виданий 21.02.2024 року Калинівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); повний витяг з Державної реєстрації актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [PERSON] № 00043697585, виданий 21.02.2024 року Калинівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Мати неповнолітніх дітей - відповідач [PERSON] самоусунулася від виконання своєї материнських обов`язків, а саме не цікавиться життям своїх дітей, не проявляє свого піклування та турботи, не піклується про їх здоров`я, моральний, фізичний та культурний розвиток, фактично покинула їх, залишивши на утриманні та вихованні своєї матері - позивача у справі [PERSON] . Біологічний батько дітей - [PERSON] жодних стосунків з дітьми не підтримує, та в їх житті відсутній. Дані обставини випливають з довідки про склад сім`ї № 62, виданої 25.03.2024 року Заливанщинським старостинським округом Калинівської міської ради Вінницької області; акту обстеження умов приживання, затвердженого 29.01.2024 року директором КУ «Територіальний центр надання соціальних послуг» Калинівської міської ради Вінницької області Бачинською Н.; акту обстеження матеріально-побутових умов, складеного 02.02.2024 року комісією Гімназії з дошкільним підрозділом села Заливанщина Калинівської міської ради Вінницької області; довідки № 08-Х-11, виданої 25.04.2024 року КП «Калинівський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Калинівської міської ради Вінницької області; довідок №№ 16, 17, виданих 25.03.2024 року Гімназією з дошкільним підрозділом села Заливанщина Калинівської міської ради Вінницької області; довідки-характеристики на [PERSON] № 02-19-24, виданої 25.03.2024 року Заливанщинським старостинським округом Калинівської міської ради Вінницької області; довідки № 02-19-25, виданої 25.03.2024 року Заливанщинським старостинським округом Калинівської міської ради Вінницької області; інформації щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, зокрема за фактом ухилення від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання своїх малолітніх дітей, викладеної в листі т.в.о.начальника відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області полковника поліції Симоненка Т. від 25.03.2024 року № Л-20аз/218-2024; постанови судді Калинівського районного суду Вінницької області Аліменка Ю.О. від 14.04.2022 року у справі № 132/600/22 (номер провадження 3/132/566/22) за ч.1 ст.184 КУпАП; постанови судді Калинівського районного суду Вінницької області Павленка І.В. від 11.10.2023 року у справі № 132/2848/23 (номер провадження 3/132/1380/23); висновку Органу опіки та піклування Калинівської міської ради Вінницької області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] від 05.12.2024 року № 03-15/1814. Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. На необхідності дотримання вказаного принципу неодноразово наголошено у практиці Європейського суду з прав людини, яка застосовується судами України на підставі частини четвертої статті 10 ЦПК України та положень Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини (рішення від 06.07.2010 року у справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland», заява № 41615/07, п.135; рішення від 11.10.2017 року у справі «M.S. v. Ukraine», заява № 2091/13, п.77). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16.07.2015 року у справі «Mamchur v. Ukraine», заява № 10383/09, п.100). Статтею 150 СК України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 164 СК України, мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Вказане свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки матері, свідомого нехтування нею своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а саме не піклується про фізичний і духовний розвиток своїх неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , не цікавиться про їх долю, не створила умов для їх утримання, виховання та розвитку. Висновком органу опіки та піклування Калинівської міської ради Вінницької області від 05.12.2024 року № 03-15/1814, визнано за доцільне [PERSON] позбавити батьківських прав у відношенні [PERSON] , [INFO] , уродженця села Заливанщина Калинівського району Вінницької області, та [PERSON] , [INFO] , уродженця села Заливанщина Калинівського району Вінницької області. Статтею 12 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, зобов`язано Держави-учасниці забезпечити дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини; при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком та зрілістю. Згідно із статтею 3 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року, ратифікованої Україною 03.08.2006 року, дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами, використання яких вона може вимагати: a) отримувати всю відповідну інформацію; b) отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; c) бути поінформованою про можливі наслідки реалізації цих думок та про можливі наслідки будь-якого рішення. У статті 6 «Порядок прийняття рішення» Європейської конвенції про здійснення прав дітей визначено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, і приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Ці норми міжнародних договорів України імплементовано у внутрішнє законодавство, зокрема положення статті 45 (частина перша) ЦПК України і статті 171 СК України. Так, відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. У постанові від 08.12.2021 року у справі № 311/563/20 (провадження № 61-14656св21) Верховний Суд зазначив, що тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що нею передбачені випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належать: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України). Суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 20.09.2021 року у справі № 350/1696/19 (провадження № 61-19589св20). Неповнолітній [PERSON] , [INFO] , та малолітній [PERSON] , [INFO] , перебувають на утриманні та вихованні своєї бабусі [PERSON] , їх рідна матір [PERSON] фактично відсутня у їх житті. Враховуючи вищенаведене, суд знаходить встановленим, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання своїх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , уродженця села Заливанщина Калинівського району Вінницької області, та сина [PERSON] , [INFO] , уродженця села Заливанщина Калинівського району Вінницької області, у зв`язку із чим, її необхідно позбавити батьківських прав. Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved