Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-10 00:00:00

До Голосіївського районного суду міста Києва звернулась позивач [PERSON] з позовом до Київської міської ради, про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд: встановити факт постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] ; визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом після [PERSON] , яка померла [INFO] , на кв. [ADDRESS] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] після смерті якої залишилась спадщина - кв. [ADDRESS] . Єдиним спадкоємцем майна [PERSON] є її донька [PERSON] . Позивач зазначає, що вона є спадкоємцем першої черги за законом після померлої матері [PERSON] . Позивачка весь час проживала із матір`ю в належній їй квартирі №8 , здійснювала за нею догляд, так як та була похилого віку та потребувала стороннього догляду, хоча сама позивач була зареєстрована за іншою адресою. 13 вересня 2024 року позивач подала державному нотаріусу Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Н.О. заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій з огляду на пропущення 6-ти місячного строку на звернення до нотаріуса із заяво про прийняття спадщини. Зі спадкодавцем за однією адресою не була зареєстрована, а тому не довела факт прийняття спадщини. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Витребувано у державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Н.О. копію спадкової справи №1209/2018, заведеної на майно померлої [INFO] [PERSON] 17 грудня 2024 року із Першої київської державної нотаріальної контори надійшла належним чином засвідчена копія матеріалів спадкової справи №1209/2018 на майно померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 14 січня 2025 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити з підстав, заявлених у ньому. Пояснила, що разом із матір`ю проживала з 2004 року в її квартирі №8 , хоча була зареєстрована в тому ж будинку в квартирі №6 . Матір була похилого віку, потребувала допомоги. Після смерті матері в 2018 році вона продовжила жити в кв. №8 , вступила у фактичне володіння та розпорядження майном, прийняла спадщину. Представник позивача в судовому засіданні підтримав пояснення позивачки та просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлено своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за відсутності представника або про відкладення розгляду справи суду не надходило. Правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 1 ст. 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Отже, статтями 1268 та 1269 ЦК України резюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у ч. 3, 4 ст. 1268, ст. 1269, 1270 ЦК України. Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом установлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження та про укладання шлюбу (а.с.49,49 на звороті). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 46 на звороті). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира [ADDRESS] загальною площею 27,6 кв.м., житловою площею 20,2 кв.м. , яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дослідним господарством «Новосілки» інститутом садівництва 24 грудня 1997 року, розпорядження №28, зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 19 січня 1998 року за реєстрованим № 5489 (а.с.50,51). Згідно паспортних даних [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.46), що також вбачається із наданої суду довідки органу самоорганізації населення «Вуличний комітет «Вулиця Ягідна (Самбурки)» (а.с.57). Згідно цієї ж довідки встановлено, що [PERSON] фактично проживала зі своєю матір`ю [PERSON] в кв. [ADDRESS] по час її смерті та продовжує проживати в цій квартирі, фактично вступила в управління і володіння майном. [PERSON] в свою чергу має зареєстроване місце проживання в кв. [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (а.с.48 на звороті). 25 жовтня 2018 року Першою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №1209/2018 після смерті [PERSON] на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини, отриманої конторою 25 жовтня 2018 року. Нотаріусом встановлено, що заява оформлена не належним чином, та запропоновано спадкоємиці звернутися до нотаріальної контори для подання заяви про прийняття спадщини або надіслати відповідну заяву з нотаріально посвідченим підписом (а.с.81,82). 13 вересня 2024 року до Першої київської державної нотаріальної контори надійшла заява [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.122). Цього ж числа державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Н.О. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини. (а.с.123). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , та [PERSON] , які є сусідами позивачки, підтвердили той факт, що позивачка [PERSON] проживала разом з своєю матір`ю [PERSON] в належній їй квартирі [ADDRESS] приблизно двадцять років до самої її смерті. Позивач доглядала за матір`ю коли та була хвора, займалась організацією її поховання. Вказані вище докази в їх сукупності свідчать про те, що на час смерті [PERSON] , [PERSON] та спадкодавець постійно проживали разом, отже позивач, який згідно положень ст.1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги щодо майна померлої, у відповідності до положень ч.3 ст.1268 ЦК України, є таким що прийняв спадщину. З огляду на викладене вимоги позовної заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , за адресою: квартира [ADDRESS] , спадкоємця [PERSON] , на час відкриття спадщини, підлягають задоволенню. Згідно із ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до положень ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. За матеріалами справи встановлено відсутність інших осіб, які б у встановлені законом строки прийняли спадщину. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Як роз`яснено у п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Згідно положень ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що речові права на нерухоме майно, їх обтяжень та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються Законом (частина четверта статті 182 Цивільного кодексу України, статті 18, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268-1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України належним відповідачем є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у разі їх відсутності, територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. З урахуванням встановлених судом обставин про відсутність інших, крім [PERSON] , спадкоємців які у встановлені законом строки прийняли спадщину, належними відповідачем в даній справі є Київська міська рада. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, судом установлено, що за життя спадкодавець [PERSON] правомірно набула право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 27,6 кв.м., житловою площею 20,2 кв.м., яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дослідним господарством «Новосілки» інститутом садівництва 24 грудня 1997 року, розпорядження №28, зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 19 січня 1998 року за реєстрованим №5489, однак без встановлення факту, що є предметом розгляду в даному провадженні, нотаріусом правомірно відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. В той же час обставин, які б вказували, що за життя спадкодавець набула або володіла вищевказаним нерухомим майном неправомірно, або на вказане майно, окрім позивача в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи, судом не встановлено. Отже в частині позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом вимоги позивача також знайшли підтвердження за матеріалами справи, тому позов в цій частині також підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Київської міської ради, про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved