Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-06 00:00:00

У жовтні 2024 року адвокат Романишен Роман Миколайович в інтересах [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в розмірі 356 321,98 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 березня 2024 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, що підтверджується розпискою, оригінал якої знаходиться у позивача, за яким відповідач зобов`язувався повернути борг в сумі 8500 доларів США у строк до 01 квітня 2024 року, однак своє зобов`язання не виконав. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 жовтня 2024 року позовну заяву передано для розгляду судді Якусику О.В. 04 листопада 2024 року на запит суду у порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України надійшла інформація щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/21100/24 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 08 січня 2025 року. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08 січня 2025 року підготовче провадження у справі № 753/21100/24 закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 07 лютого 2025 року. Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні визнав наявність у нього боргу перед позивачем, не заперечував проти задоволення позову та зазначив про його сплату протягом місяця. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Судом встановлено, що 12 березня 2024 року [PERSON] склав розписку, відповідно до змісту якої отримав від [PERSON] 8500 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 квітня 2024 року. У судовому засіданні судом було оглянуто оригінал зазначеної розписки та встановлено відповідність наявної в матеріалах справи копії розписки її оригіналу. Як пояснив позивач, у встановлений розпискою строк відповідач суму боргу не повернув, що і зумовило звернення позивача із цим позовом до суду. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Згідно з ст. 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як передбачено ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідач зобов`язання належним чином не виконав і станом на день розгляду справи суму позики не повернув. Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 2 цієї статті унормовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з розрахунком позивача, який відповідає вимогам законодавства та перевірений судом, борг відповідача становить: основна сума боргу - 8 500,00 доларів США, що еквівалентно 350 461, 80 грн. за офіційним курсом НБУ гривні до долара США на день подання позовної заяви, 3% річних - 5860,18 грн. за період з 01 квітня 2024 року по 21 жовтня 2024 року. Як виснував Верховний Суд у своїй постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 301/2052/18, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України. При цьому, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечать чинному законодавству. Аналогічні висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц та від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц. Велика Палата Верховного суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761 /12665/14-ц висловила свою правову позицію, яка полягає в тому, що у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Доказів сплати суми боргу відповідачем суду не надано. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню, оскільки відповідач свої зобов`язання у встановлений сторонами строк не виконав, борг за розпискою не повернув та доказів на спростування доводів позовних вимог не надав. Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3563,22 грн.

Outcome: approved