Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-12 00:00:00

позивач Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» (далі АТ «Криворізька теплоцентраль») звернувся до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON] , обґрунтовуючи свій позов тим, що надає послуги з постачання теплової енергії відповідачу за адресою: [ADDRESS] , але відповідач в повному обсязі оплату за отримані послуги не здійснював, в результаті чого виникла заборгованість за вказані послуги за період з 01.10.2019 по 06.12.2021 у сумі 16387,35 грн., Вказану суму заборгованості по оплаті за послуги з централізованого опалення, а також 3% річних у сумі 704,98 грн. та інфляційні втрати у сумі 2048,94 грн. позивач просив стягнути на свою користь з відповідача. Ухвалою суду\~від 28.02.2024\~прийнято до\~розгляду позовну\~заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Не погоджуючись з заявленими позовними вимогами, скориставшись своїм процесуальним правом, відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, у якому позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Свою позицію мотивує том, що заявлена позивачем сума стягнення боргу ним не доведена, оскільки розрахунки боргу здійснені позивачем є односторонніми, не надано копій рішень про затвердження тарифів, у розрахунку також відсутні відомості про структуру ціни/тарифу наданих послуг. Крім того, зазначає, що набувши право власності на нерухоме майно, за адресою якого позивачем надавалися послуги з теплопостачання, відповідач [PERSON] не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, що утворились до 07.12.2021. Крім того просив застосувати до спірних відносин наслідки спливу строків позовної давності (а. с. 20 - 21). У відповіді на відзив представник позивача заперечив проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, надавши суду докази правомірності нарахування за надані послуги з постачання теплової енергії (а. с. 26 - 39). Ухвалою від 22.05.2024 задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано від приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбіди Є. М. копію свідоцтва від 28 травня 2021 року за реєстровим № 845 та зареєстрованого у Дердавному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 травня 2021 року, номер запису про право власності: 42201501, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 72784412110 (а. с. 47). Позивачем подано заяву про зміну предмета позову, за змістом якої позивач просив: - стягнути з [PERSON] на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» суму заборгованості за адресою: [ADDRESS] за період з 01.10.2019 по 27.05.2021 по оплаті за надання житлово-комунальних послуг з централізованого опалення у розмірі основного боргу 16264,27 грн. інфляційні витрати у розмірі 2046,59 грн. та 3% річних у розмірі 704,35 грн.; - стягнути з [PERSON] на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» суму заборгованості за адресою: [ADDRESS] за період з 28.05.2021 по 06.12.2021 за спожиту послугу з постачання теплової енергії у розмірі основного боргу 123,08 грн., інфляційні витрати у розмірі 2,35 грн. та 3% відсотки річних у розмірі 0,63 грн. (а. с. 66 - 67). Ухвалою від 23.12.2024 залучено співвідповідачем [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] (а. с. 84). У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином у порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України. Представник позивача у своєму клопотанні просить провести розгляд справи за його відсутності, на вимогах наполягає, проти заочного розгляду справи не заперечує (а. с. 12). Відповідач [PERSON] у поданій до суду заяві просив провести розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву (а. с. 24). Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, не повідомив причини неявки, відзиву на позов не подав. Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Згідно статті 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до положень статті 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] у період з 28.05.2021 по 07.12.2021. Дана обставина підтверджується відповідним свідоцтвом від 28.05.2021, виданим приватним нотаріусом Кульбідою Є. М. (а. с. 86) та нотаріально посвідченим договором дарування від 07.12.2021, за умовами якого [PERSON] відчужив даний об`єкт нерухомого майна на користь іншої особи (а. с. 86, 5 6). Також відповідно до свідоцтва від 28.05.2021, виданого приватним нотаріусом Кульбідою Є. М., відповідач [PERSON] був власником зазначеного нерухомого майна з 01.06.2013 (а. с. 86). Таким чином, судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] були: - [PERSON] в тому за період часу, за який позивач просить стягнути з останнього заборгованість, тобто з 01.10.2019 по 27.05.2021, - [PERSON] був власником з 28.05.2021 по 07.12.2021 (період стягнення заборгованості заявлений позивачем 28.05.2021 по 06.12.2021). З огляду на вказане, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] були споживачами наданих позивачем послуг у відповідні періоди, оскільки були власниками нерухомого майна, за адресою якого постачалась теплова енергія. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачами виникли правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по централізованому опаленню та гарячому водопостачанню, які врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII (далі Закон № 2189-VIII), Законом України «Про теплопостачання» від 02.06.2005 р. № 2633-IV (далі Закон № 2633-IV). та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі Правила), чинними на момент виникнення правовідносин (утрата чинності з 01.05.2022). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону № 2189-VIII, до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 2189-VIII). Пунктом 5 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг (частина третя статті 9 Закону № 2189-VIII). Відповідно до частини шостої статті 19 Закону № 2633-IV, споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Пунктом 18 Правил, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Акціонерним товариством «Криворізька теплоцентраль» відповідно до тарифів на теплову енергію, постачається теплова енергія (централізоване опалення) до житла відповідачів, однак відповідачами зобов`язання по оплаті за надані послуги здійснюється неналежним чином. Так, згідно з наданим до суду уточненими розрахунками заборгованості, сума боргу по оплаті за постачання теплової енергії до квартири [ADDRESS] за період з 01.10.2019 по 27.05.2021, тобто за період, коли власником нерухомого майна був відповідач [PERSON] , становить 16246,27 грн (а. с. 68). Заборгованість за постачання теплової енергії до квартири [ADDRESS] за період з 28.05.2021 по 06.12.2021, тобто за період, коли власником нерухомого майна був відповідач [PERSON] , становить 123,08 грн (а. с. 70). Доказів на спростовування зазначеного відповідачами не надано. До доводів відповідача [PERSON] про необгнрунтованість нарахувань за надані послуги, суд ставить критично, оскільки такі доводи спростовані письмовими матеріалами справи (а. с. 28 - 38). Крім того, згідно з частиною другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Беручи до уваги зазначене, правовідносини, які склалися на підставі договору про надання послуг, є грошовим зобов`язанням і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 14 листопада 2011 р. у справі № 6-40цс11). Як зазначено в Аналізі практики застосування статті 625 ЦК України в цивільному судочинстві (лист Верховного Суду України від 01 липня 2014 року), вирішуючи спори цієї категорії, судам слід враховувати, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (постанови Верховного Суду України від 20 червня 2012 р. у справі № 6-68цс12, від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13). Як вбачається з матеріалів справи, позивач заявив вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] інфляційних втрат у сумі 2046,59 грн., 3% річних у розмірі 704,35 грн.; з відповідача [PERSON] - інфляційних втрат у сумі 2,35 грн., 3% річних у розмірі 0,63 грн. Вказані суми нараховані на розмір несплаченої заборгованості кожному з відповідачів відповідно та позивачем суду надано відповідні розрахунки (а. с. 69, 70, 71). Між сторонами склалися правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, на які відповідно до частини другої статті 625 ЦК України нараховується індекс інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Оскільки неправомірними діями відповідачів позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних у вказаних розмірах з кожного з відповідачів узгоджуються з положеннями частини другої статті 625 ЦК України та погоджується з наданим позивачем розрахунками, які не спростовані відповідачами. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Положеннями частини першої статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому суд не погоджується з доводами відповідача [PERSON] щодо необхідності застосування наслідків спливу позовної давності, виходячи з наступного. Так, частина 4 статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Відповідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Частиною 1ст. 32 Закону «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно. Відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Позивач звернувся до суду з позовом 19.01.2024, тобто після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів до 19.01.2021 року (заявлено вимоги про стягнення боргу за період з 01.10.2019). Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч. 2ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). 02\~квітня 2020\~року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину. У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом. За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року. Таким чином, з огляну на вказане законодавче регулювання спірних правовідносин, звертаючись до суду 19 січня 2024 року з вимогами про стягнення боргу за період з 01 жовтня 2019 року, позивачем не порушені строки позовної давності. Інші доводи учасників справи не спростовують висновків суду по даній справі. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. З огляду на задоволення позовних вимог, сплачена позивачем сума судового збору у розмірі 2684,00 грн. підлягає стягненню з відповідачів у розмірах пропорційно задоволеним позовним вимогам щодо кожного з них, а саме з відповідача [PERSON] 2666,28 грн., з відповідача [PERSON] 17,72 грн.

Outcome: approved