Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» (далі по тексту - позивач, ПрАТ «СК «УНІКА») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування в порядку суброгації в сумі 276072,05 грн, а також судові витрати у розмірі 7000,00 грн на правову допомогу та 3312,86 грн на судовий збір. Позовні вимоги мотивовані тим, що між ПрАТ «СК\~«УНІКА»та Рейляну Раду (далі Страхувальник) укладено сертифікат добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» №027066/4615/0000057 від 31.05.2023, предметом якого є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим транспортним засобом «Renault Dokker» д.н.з. [NUMBER] , та прикріпленим до нього зовні та всередині додатковим обладнанням. Строк дії Договору встановлено з 01.06.2023 до 31.05.2024. 19.02.2024 о 13:15 год. на перехресті нерівнозначних доріг вул. 1 Екіпажної та вул. 8 Військової в м.Миколаєві, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю [PERSON] , який керуючи транспортним засобом «Opel Meriva», номерний знак [NUMBER] , допустив зіткнення з транспортним засобом «Renault Dokker», номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02.05.2024 у справі про адміністративні правопорушення № 490/2743/24 [PERSON] , [INFO] , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень. За страховим випадком позивачем складено страховий акт № 16943009620 від 14.03.2024 та було визначено суму страхового відшкодування на підставі розрахунку страхового відшкодування в розмірі 276 072,05 грн. шляхом перерахування безготiвкових коштiв на рахунок Страхувальника. Таким чином, у зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування до нього перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди, в порядку суброгації. Зважаючи на викладене, відповідач як винуватець ДТП, в порядку суброгації зобов`язаний відшкодувати позивачеві суму виплаченого ним страхового відшкодування у розмірі 276 072,05 грн. На підставі наведеного позивач просить позовні вимоги задовольнити з підстав викладених в позові. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2024 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Після виконання приписів ст.187 ЦПК України, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.08.2024 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16.12.2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представниця позивача - адвокат Білоконь І.В. до судового засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач до судового засідання не з`явився, клопотання про відкладення чи розгляд справи за його відсутності до суду не надходили, відзив, заперечення не надав. Судом ухвалено про розгляд справи за відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Згідно ч. 8 ст.\~178\~ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» від\~23\~лютого 2006\~року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15\~ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Судом встановлено, що постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02.05.2024 у справі про адміністративні правопорушення № 490/2743/24 [PERSON] , [INFO] , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі 850,00 гривень. У вказаній постанові, яка набрала законної сили , судом встановлено наступне. 19.02.2024 року о 13:15 год. на перехресті нерівнозначних доріг вул. 1 Екіпажної та вул. 8 Військової в м.Миколаєві, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Opel Meriva», номерний знак [NUMBER] , проявив неуважність до дорожньої обстановки, не надав перевагу та допустив зіткнення з транспортним засобом «Renault Dokker», номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , після чого транспортний засіб «Opel Meriva», номерний знак [NUMBER] , продовжив неконтрольований рух з виїздом на тротуар, де здійснив наїзд на пішохода [PERSON] . Внаслідок зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження та завдано матеріальних збитків. Вказаними діями [PERSON] порушив вимоги п. 2.3.б, 16.12 Правил дорожнього руху, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14.06.2024 у справі про адміністративні правопорушення № 490/2743/24, яка набрала законної сили 14.06.2024, відмовлено [PERSON] в поновленні процесуального строку на апеляційне оскарження постанови судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 02.05.2024 року, Апеляційну скаргу повернути особі, яка її подала. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (частина сьома статті 82 ЦПК України). У постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 910/2164/18 та від 08 липня 2019 року у справі № 908/156/18, на які є посилання в касаційній скарзі, вказано, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17 (провадження № 61-26396св18) зазначено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники\~не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу. У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 822/1468/17, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили,\~не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, але в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (Svetlana Naumenko v. Ukraine, № 41984/98, §53, ЄСПЛ, від 09 листопада 2004 року). На важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (див., зокрема, пункт 58 постанови від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19; пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19); пункт 82 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20). Тобто, наявність вини в діях відповідача у настанні дорожньо-транспортної пригоди, в даному випадку, встановлена і не оспорюється. Транспортний засіб «Renault\~Dokker»,\~номерний знак\~ [NUMBER] належить [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Вищевказаний транспортний засіб застрахований в ПрАТ «СК «УНІКА» відповідно до сертифікату добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» №027066/4615/0000057 від 31.05.2023 року, укладеного між Рейлянду Раду та ПрАТ «СК «УНІКА». Згідно звіту №34183 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 06.03.2024 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Renault Dokker», номерний знак [NUMBER] становить 507757,16 грн. 14.03.2024 року, на підставі заяви потерпілої особи, Договору добровільного страхування транспортного засобу та на підставі вимог Закону України «Про страхування» ПрАТ «СК «УНІКА» складено страховий акт №16943009620 та визначено розмір страхового відшкодування в сумі 276072,05 грн, які були перераховані Рейлянду Раду згідно платіжного доручення №149681 від 15.03.2024 року. Судом встановлено, що на момент скоєння ДТП На момент настання страхового випадку водій [PERSON] не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується витягом із Центральної бази даних МТСБУ. У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №754/5129/15 зроблено правовий висновок про те, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ч.2ст.1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»- виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу. Спірні правовідносини є комплексними та регулюються главою 67 «Страхування» та главою 82 «Відшкодування шкоди» ЦК України, Законом України\~«Про страхування» та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Стаття 6\~Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» визначає, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування або законодавством на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Відповідно до ст.1187 ЦК України, шкода, спричинена джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій основі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання чи утримування якого створює підвищену небезпеку; особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 30 січня 2019 року по справі № 755/9320/15-ц зазначив, що згідно зі статтями 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. Таким законом, зокрема, є норми статті 993\~ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Натомість регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою. Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є стаття 993\~ЦК України\~та стаття 27 Закону України «Про страхування». Право регресу регулюється частиною першою статті 1191 ЦК України. Відповідно до норми ст. 993 ЦК Українита ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника. Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала. Таким чином, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача. У зв`язку з виплатою страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача у межах фактичних витрат. Основною характерною ознакою суброгації є збереження того зобов`язання, яке виникло із заподіяння шкоди та у зв`язку з яким було виплачено страхове відшкодування і заміну в ньому кредитора. Основна відмінність регресу від суброгації полягає в тому, що право регресу виникає з відносин із заподіяння шкоди (тобто позадоговірних, деліктних відносин), а право суброгації із страхових відносин, які є договірними. Завдання майнової шкоди страхувальнику слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором майнового страхування, в якому кредитором є страхувальник, а боржником страховик. Деліктне зобов`язання первісне, основне зобов`язання, підставою виникнення якого є завдання шкоди. Одержання страхувальником повного відшкодування збитків від особи, яка їх завдала, припиняє деліктне зобов`язання, що тягне за собою припинення обов`язку страховика здійснити страхову виплату (п. 4 ч. 1 ст. 991 ЦК України), але не навпаки. Виплата страховиком страхувальнику страхового відшкодування є обов`язком страховика за договором (ст. 988 ЦК України). Така виплата не припиняє деліктного зобов`язання і не може вважатися відшкодуванням шкоди потерпілому в цьому зобов`язанні, оскільки страховик у правовідносинах добровільного майнового страхування не є боржником у деліктному зобов`язанні. Тобто заподіювач шкоди залишається зобов`язаним відшкодувати завдану ним шкоду незалежно від того, чи звертався до нього з відповідною вимогою сам потерпілий, чи страховик після виплати потерпілому відшкодування за договором майнового страхування. Таким чином, відносини між сторонами у справі регулюються правилами статті 993\~ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування». Позивач (який є страховиком потерпілої особи) виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі. У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування до цієї особи (як до страховика потерпілої особи) перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди відповідачем, у порядку суброгації. У зв`язку із заміною сторони кредитора у деліктному правовідношенні у межах фактичних витрат до позивача перейшло право вимоги до відповідача. За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В даному випадку до страховика, позивача у справі, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат перейшло право вимоги, яке страхувальник, який отримав страхове відшкодування, мав до особи, відповідальної за завдані збитки. Наведене свідчить, що до ПрАТ «СК «УНІКА» перейшло право вимоги у порядку суброгації до особи, відповідальної за завдані збитки, тобто до відповідача у даній справі. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що страховою компанією було відшкодовано потерпілій особі завдані збитки, та виплачено відповідне страхове відшкодування, а відтак відповідач, як винуватець в аварії, за вимогами закону має відшкодувати позивачу завдані збитки в порядку суброгації, в зв`язку з чим суд вважає, що пред`явлені позовні вимоги є законними та такими, що підлягають задоволенню. Щодо стягнення судових витрат. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами. Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у сумі 3\~312,86 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №005128 від 03.07.2024 року. За такого, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на судовий збір у сумі 3\~312,86 грн. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, що передбачено пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України. Позивач у позові просив стягнути з [PERSON] на свою користь понесені витрати на правову допомогу у розмірі 7\~000,00 грн. В обґрунтування витрат на правничу допомогу позивачем надано Договір №1/20ю про надання правової допомоги від 31.12.2020, укладений між ПрАТ «СК «УНІКА» та АБ «Адвокатське бюро Олександра Лисова «Еквіт», Додаткову угоду №3 до Договору №1/20ю, розрахунок витрат на правову допомогу на суму 7\~000,00 грн, рахунок №91 від 26.06.2024 року на оплату послуг згідно Договору №1/20ю на суму 7000,00 грн, платіжну інструкцію №5113 від 28.06.2024 року, згідно якої позивач оплатив Адвокатському бюро послуги у сумі 7000,00 грн, Акт надання послуг №91 від 09.08.2024 року на суму 7\~000,00 грн. Разом з тим, суд зазначає, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а, ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, яка також зазначена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №620/1958/19 у постанові від 11.10.2021 року, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial