Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-10 00:00:00

07 травня 2024 року позивач звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом [PERSON] , [PERSON] , третя особа - [PERSON] , у якому просить: - визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 08 вересня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Аляб`євою Яніною Сергіївною за р.№ 1009; - зобов`язати [PERSON] повернути житловий будинок [ADDRESS] його власникам: [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позову позивач зазначає, що 30.07.1994 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] , від якого сторони мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу, а саме 07.08.1996 року подружжя, за кошти, подаровані на весілля, на підставі договору купівлі-продажу, придбали житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності на зазначений житловий будинок був оформлений на ім`я чоловіка [PERSON] .. Шлюб було розірвано 21.02.2001 року, однак з жовтня 2002 року по 15 січня 2005 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, а з 15 січня 2005 року по 12.04.2021 року сторони знову перебували у зареєстрованому шлюбі. Весь час, не дивлячись на розірвання шлюбу, вона та їх спільний син проживали у будинку, що був придбаний ними ще у 1996 році. 13.09.2021 року вона дізналася, що [PERSON] звернулася до суду з позовом до неї та їх сина про виселення з будинку та визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком. Ознайомившись з матеріалами справи, позивачу стало відомо про укладення її колишнім чоловіком договору купівлі-продажу спірного житлового будинку. Договір купівлі-продажу був укладений між [PERSON] та його батьком [PERSON] , посвідчений на товарній біржі. Цей договір був визнаний дійсним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, однак договір укладений без її згоди. А 08.09.2021 року [PERSON] подарував означений житловий будинок своїй доньці - [PERSON] .. Дізнавшись про порушення своїх прав у березні 2023 року, позивач звернулася з позовом про визнання вказаного житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу недійсним, визначення часток, визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/9806/23 від 09 листопада 2023 року у задоволенні її позовних вимог відмовлено, в той же час вказаним рішенням встановлено, що відчуження спірного житлового будинку [PERSON] без її згоди на це було незаконним, спірний будинок належить до спільної сумісної власності подружжя; однак договір купівлі-продажу будинку визначений недійсним не був, через те, що позивачем був пропущений строк позовної давності. Вважає, що вказаним судовим рішенням встановлені обставини які свідчать про нікчемність договору купівлі-продажу спірного будинку, тому як після укладення такого договору у спірному будинку продовжували проживати як вона з дитиною, так і [PERSON] .Вважає, що продаж будинку був здійснений [PERSON] з порушенням публічного порядку (ст. 228 ЦК України), тому як він спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави. Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним - а тому він є нікчемним. Враховуючи, що недійсний правочин відповідно до вимог ст. 216 ЦК України - не створює юридичних наслідків; договір дарування, житлового будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 08 вересня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Аляб`євою Яніною Сергіївною за р.№ 1009 - є недійсним. Оскільки наслідком недійсності правочину є обов`язок кожної із сторін повернути в натурі другій стороні все що вона одержала на виконання цього правочину, [PERSON] зобов`язання повернути [PERSON] спірний будинок, а [PERSON] зобов`язаний повернути його у спільну сумісну власність позивача і [PERSON] . Відповідачем [PERSON] відзиву на позов не подано. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Городецькою С.М. поданий відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що судовим рішенням у цивільній справі № 183/9806/23 від 09 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя, щодо визнання договору купівлі-продажу спірного будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним; щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного будинку [ADDRESS] . А тому підстав вважати, що договір купівлі-продажу спірного будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] - є нікчемним немає. [PERSON] , будучи власником спірного домоволодіння 08 вересня 2021 року подарував спірний будинок [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування. Вимоги позивача є необґрунтованими безпідставними та суперечать вимогам закону, а тому задоволенню не підлягають. Крім того, подано заяву про застосування до позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, наслідків пропуску строку позовної давності. 20 травня 2024 року у справі відкрите спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами. 12 липня 2024 року продовжений строк розгляду справи. 17 вересня 2024 року постановлено ухвалу про розгляд справи у загальному позовному провадженні. 02 грудня 2024 року у справі закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені судом. Представником позивача направлено на адресу суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позов просить задовольнити на підставі наданих суджу доказів. Відповідач та/або його представник пр. причини неявки суд не повідомили. Представником третьої особи направлено на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності. У зв`язку з неявкою осіб, що беруть участь у справі. фіксування судового розгляду за допомогою технічних засобів не здійснювалося. Суд, дослідивши підстави позову а також матеріали справи в їх сукупності, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів суд дійшов наступного висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Положеннями частини 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку від 08 вересня 2021 року, [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок, розташований на неприватизованій земельній ділянці, розміром 0,25 га, кадастровий номер 1223285500:03:007:0350, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Аляб`євою Яніною Сергіївною за р.№ 1009. Право власності на будинок що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, зареєстроване 08.09.2021 року за [PERSON] , реєстраційний номер нерухомого майна 2326363312232. Позивач, посилаючись на вимоги ст. 228 ЦК України, як на підставу недійсності вказаного правочину зазначає, що оспорюваний договір дарування є недійсним, тому як є таким що порушує публічний порядок, з огляду на те, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/3806/23 від 09 листопада 2023 року, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору купівлі-продажу недійсним та поділу спільного сумісного майна подружжя встановлено, що відчуження спірного будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] [PERSON] за договором купівлі-продажу від 03.10.1998 року, було незаконним, тому як вказаний будинок належав до спільною сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Однак через те, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання такого договору недійсним відмовлено у зв`язку із застосуванням судом строків позовної давності, позивач вимушений звернутися з позовом про визнання подальшого договору щодо відчуження спірного майна недійсним, а саме договору дарування укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 08.09.2021 року. Так, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/3806/23 від 09 листопада 2023 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року встановлено, що перебуваючи у шлюбі, подружжя [PERSON] та [PERSON] придбали у спільну сумісну власність житловий будинок за [ADDRESS] . З огляду на те, що 03 жовтня 1998 року [PERSON] уклав угоду по відчуженню зазначеного спільного майна подружжя, що потребувала обов`язкове нотаріальне засвідчення, без письмової згоди дружини, а тому суб`єктивні права останньої на 1/2 частку у цьому майні були порушені, а тому позовні вимоги [PERSON] про визнання спірного житлового будинку спільною власністю подружжя та визнання недійсним договору купівлі-продажу даного житлового будинку є обґрунтованими. Через те, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності, судом застосовані до цих позовних вимог правові наслідки спливу строку позовної давності та у задоволенні вимог [PERSON] відмовлено. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України). Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують громадський порядок, визначений ст.228 ЦК України, є: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави АРК, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності, правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння. Користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (с.14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права, тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного прав, не є такими, що порушують публічний порядок. Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Стаття 228 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, котрі є серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. Публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. [PERSON] не є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та не була стороною при укладенні договору дарування цього майна 08.09.2021 року. При кваліфікації правочину за ст.228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається у намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним, тощо. Матеріали справи не містять доказів нікчемності договору купівлі-продажу спірного будинку від 03 жовтня 1998 року, відповідно до вимог ст.228 ЦК України. Отже, оспорюваний договір може бути визнаний судом недійсним судом лише з підстав, передбачених ст. 203 ЦК України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - постанова) правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини п`ятої статті 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Оспорювати правочин крім сторони може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Загальним наслідком визнання правочину недійсним є реституція, котра, як спосіб захисту цивільного права, згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи його визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена лише стороною недійсного правочину. Отже, під час вирішення даного спору по суті суду необхідно встановити, яким чином залежить можливість реалізації прав позивача внаслідок визнання недійсним договору, стороною якого він не є. Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02)). Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Суд при вирішенні даного спору бере до уваги, що визнання недійсним договору дарування від 08.09.2021 року не матиме наслідком повернення спірного житлового будинку [PERSON] та [PERSON] , а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, відчуженого за оспорюваним договором дарування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Інші доводи та аргументи сторін, наведені в заявах по суті справи, та подані письмові докази самі по собі та в їх сукупності не мають вирішального значення для розгляду цієї справи, а тому не враховуються судом при ухваленні рішення та не оцінюються. Аналіз вищенаведеного переконує суд в тому, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed