Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що його батьками є [PERSON] та [PERSON] . зазначає, що зі слів його матері, ще до народження позивача, поведінка його батька почала приводити до сімейних конфліктів, та одразу після народження сина, батько почав висувати до матері позивача необґрунтовані претензії щодо сімейного життя. Почались чисельні сварки та скандали. 28.02.2023 року шлюб між батьками позивача розірвано. Ще до розлучення відповідач почав жити особистим життям. Починаючи з дитинства, та до повноліття позивача, його батько не приймав необхідної участі в вихованні та утриманні дитини (позивача). Постійно пригнічував морально та фізично позивача та його матір, грубо поводився, та вчиняв по відношенню до них домашнє насильство. Також зазначає, що одного разу відповідач погрожував позивачу ножем в присутності своїх батьків та матері позивача. Останній раз позивач бачився з відповідачем наприкінці березня-початку квітня 2022 року, та вже багато років сторони не спілкуються. Крім того, відповідач виселив позивача разом з матір`ю з квартири, та не допускає їх до житлового приміщення більше ніж 2 роки. Таким чином, відповідач протягом всього життя позивача грубо поводився із останнім, у вихованні та утриманні позивача участі не приймав, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.09.2024 року позовна заява була залишена без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.10.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.12.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву, в якій просить проводити судове засідання за його відсутності та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Крім того, зазначив, що у разі неявки відповідача не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, шляхом направлення судової повістки на адресу реєстрації, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. У відповідності до приписів ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.02.2003 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Приписи СК України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття. При досягненні повноліття особа втрачає правовий статус дитини в розумінні закону, проте сімейні відносини між батьком/матір`ю та сином/дочкою після досягнення дитиною повноліття не припиняються, між ними зберігається правовий зв`язок як батьків та дитини. Це відповідно означає й існування між ними взаємних особистих немайнових та майнових прав і обов`язків, які є чинними впродовж усього життя, а окремі з них навіть після смерті одного з них. Тож навіть після досягнення дитиною повноліття батьки, які не позбавлені батьківських прав стосовно такої дитини, зберігають певні права та обов`язки відносно неї, які ґрунтуються на факті їх кровного кровному спорідненні. Із повноліттям дитини «з`являються» права батьків на утримання і піклування з боку повнолітніх сина/дочки та виникають відповідні кореспондуючі їм обов`язки. Батьки, не позбавлені батьківських прав, є спадкоємцями за законом своєї дитини. Таке нормативне регулювання сімейних відносин між батьками та повнолітніми сином/дочкою є втіленням моральних засад суспільства, за яких батько та матір, які належно виконували свої обов`язки щодо власної дитини протягом тривалого часу (від народження і до досягнення дитиною повноліття, а в певних випадках навіть після досягнення повноліття), мають право на утримання від повнолітніх сина/дочки, а також на спадкування за законом. Відповідно, позбавлення матері чи батька батьківських прав стосовно їхньої дитини, за умови доведеності факту невиконання ними своїх батьківських обов`язків, унеможливлює існування, зокрема, права на утримання та спадкування, в майбутньому. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19, від 29 січня 2024 року в справі № 185/9339/21. Статтею 78 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч. 2 ст. 79 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Приписами ч. 1ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд зазначає, що у якості доказу до справи позивачем долучено тільки копію свідоцтва про його народження, з якого вбачається, що відповідач по справі [PERSON] є його батьком. Суд зауважує, що під час розгляду справи будь-яких доказів, які свідчать про умисне ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини (на теперішній час повнолітнього [PERSON] ) і, як наслідок, вказують на необхідність застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав позивачем не надано. З`ясування цих обставин має істотне значення для правильного вирішення справи. Враховуючи визначену ст.ст. 12, 13 ЦПК України змагальність та диспозитивність цивільного судочинства, суд зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами фактів на підтвердження існування обставин, наведених у ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, які за сукупності доказів можуть бути підставою для ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав. Подавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позивач на власний розсуд визначив форму своєї участі під час розгляду цієї справи. Будь-яких заяв, клопотань про витребування доказів на підтвердження фактів, наведених у позовній заяві (за наявності перешкод у їх самостійному отриманні), позивач до суду не подавав. Враховуючи те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами фактів на підтвердження існування обставин, наведених у ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав задоволенню не підлягають. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed