Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

До Лозівського міськрайонного суду Харківської області надійшла позовна заява ТОВ ІННОВА ФІНАНС до [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором позики №2163191123 від 17.11.2023 року у розмірі 41 899,20 гривень та судових витрат у розмірі 2 422,40 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.11.2023 року між ТОВ ІННОВА ФІНАНС та [PERSON] укладено договір про надання грошових коштів у позику № 2163191123. Відповідно до умов вказаного договору відповідачка отримала у кредит грошові кошти в сумі 6 000,00 грн, шляхом перерахування на її банківський рахунок на умовах строковості, зворотності, платності та зобов`язалася повернути позику у погоджений умовами договору строк або достроково та сплатити проценти за користування позикою, нараховані згідно умов договору. Відповідачка свої зобов`язання відповідно умов договору позики не виконала, суму позики не повернула, проценти за користування грошовими коштами не сплатила. Станом на день подання позовної заяви заборгованість відповідачки перед позивачем складає 41 899,20 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 6 000,00 грн; заборгованості за процентами в сумі 35 899,20 грн, проценти нараховувалися по 30.06.2024 року включно. Враховуючи вищевикладене, позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом. Провадження по справі було відкрито у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Сторонам був наданий час для подання заяв по суті. Від представника відповідачки адвоката Балли В.В. надійшов відзив на позовну заяву. В обгрунтування відзиву зазначено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що саме відповідачкою була здійснена ідентифікації для укладення договору в електронній формі. Вказує, що в матеріалах справи відсутні докази того, що під час укладення договору позики діяла саме та редакція договору, таблиця обчислення загальної вартості кредиту, правил надання грошових коштів у позику, на яку посилається позивач, зазначає, що підпис відповідачки на договорі та правилах надання споживчих кредитів відсутній. За таких обставин правила надання кредиту не можуть розцінюватися як стандартна форма, що встановлена до укладеного кредитного договору, оскільки не підтверджує вказаних обставин. Враховуючи викладене, правила не можна розцінювати як частину кредитного договору, тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитом. Представник вказує, що ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Також позивачем не надано до суду виписки з особового рахунку відповідачки. З поданого позивачем розрахунку заборгованості неможливо відслідкувати момент виникнення заборгованості, суму заборгованості, період з якого була нарахована заборгованість та обґрунтованість нарахування самої заборгованості за тілом кредиту та відсотками. Розрахунок заборгованості наданий позивачем базується на його припущеннях та не підтверджений первинними документами у відповідності до ст.9 ЗУ Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні. Таким чином, позивачем не доведено факт отримання відповідачкою кредитних коштів та наявності відповідної заборгованості. Враховуючи вищевикладене представник відповідачки просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, стягнути з позивача понесені відповідачкою витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000, 00 гривень та сплату судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення. Представником позивача було подано відповідь на відзив, в обгрунтування якоЇ зазначено, що відповідачка не заперечує факту укладення договору позики та зазначає наступне: Відповідач не заперечує, щодо можливості підписання будь-якого договору одноразовим електронним ідентифікатором, як того вимагає ЗУ Про електронну комерцію дане положення можна трактувати, як визнання факту укладання Договору позики. На спростування доводів відповідачки представник зазначає, що у відповідності до положень Договору по надання грошових коштів у позику №2163191123 від 17.11.2023 року, позичальник приймаючи пропозицію позикодавця укласти договір, підписує в інформаційно-телекомунікаційній системі електронне повідомлення одноразовим ідентифікатором шляхом натискання кнопки підписати. Процедура проходження ідентифікації здійснюється у відповідності до ЗУ Про фінансові послуги та фінансові компанії, постанови Правління Національного банку україни №199 від 29.12.2023 року. Перед укладенням Договору Товариством була здійснена електронна ідентифікація позичальника для входу в особистий кабінет, а саме за допомогою інформаційно-комунікаційної системи Товариства, доступ до якої забезпечується Позичальнику через Веб-сайт. Представник вказує, що відповідно до ч.4 ст.16 ЗУ Про споживче кредитування у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів, щонайменше на один календарний місяць, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення та строку протягом якого вони мають бути здійснені. Нарахування процентів за кожен день користування позикою, позивач підтверджує судовою практикою, яка зазначена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 18.01.2022 року у справі №910/17048/17, згідно якої нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів. На даний час відповідачка продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором, що є порушенням законних прав та інтересів позивача. Враховуючи викладене представник позивача просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вивчивши матеріали справи та заяви по суті, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що 17 листопада 2023 року між ТОВ «Іннова Фінанс» та [PERSON] укладено Договір надання грошових коштів у позику № 2163191123, який підписаний відповідачкою електронним підписом з одноразовим ідентифікатором u2ni36r6m (а.с. 15-18). Відповідно до п.1.1 вказаного Договору, позикодавець зобов`язується надати позичальнику позику на суму у розмірі 6 000,00 грн. шляхом їх безготівкового перерахунку на рахунок позичальника на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику у погоджений умовами договору строк або достроково та сплатити проценти за користування позикою, нараховані згідно п. 1.3, п. 1.4 та/або 1.5 цього договору, його додатків. Тип позики -кредит. Мета отримання кредиту для власних потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Процентна ставка фіксована. Дисконтна (знижена) процентна ставка (застосовується у відповідності до умов програми лояльності ТОВ «Іннова Фінанс» 0,99% на день (361,35 річних). Процентна ставка поза акційна (базова) 2,99% на день (1091,35% річних). Згідно п.1.2 зазначеного Договору, строк позики (строк дії договору) становить 30 днів. Відповідно до п.1.3 вказаного Договору, орієнтовний строк повернення позики на останній день дії договору з моменту отримання позики або достроково. Дата надання позики 17.11.2023. Дата повернення позики 17.12.2023. Повернення позики та процентів здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий (картковий) рахунок позикодавця або через особистий кабінет на сайті позикодавця або шляхом внесення грошових коштів у терміналах самообслуговування партнерів. Моментом зарахування оплати позики процентів є момент (дата) зарахування коштів на банківський рахунок позикодавця або отримання відповіді від партнера позикодавця про зарахування коштів. Відповідно до п.1.5 зазначеного Договору, на період строку, визначеного п.1.2 Договору, нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою у розмірі 0,99% на день (з урахуванням програми лояльності ТОВ «Іннова Фінанс», правил акції ТОВ «Іннова Фінанс» «Повторний кредит») від суми позики за кожний день коритсувння позикою. Згідно п.1.7 вказаного Договору, позичальник зобов`язаний повернути товариству позику, нараховані проценти згідно умов договору не пізніше строку вказаного в п.1.2 та/або п.1.3 договору. Згідно п. 5.5 вказаного Договору, сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та товариством в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором у вигляді унікального буквено-цифрової комбінації відповідно до Правил та Закону України «Про Електронну комерцію», що має таку саму силу як і власноручний підпис. Також, під час укладення вищевказаного договору позики, відповідачкою [PERSON] 17.11.2023 року підписано електронними підписами з одноразовими ідентифікаторами Паспорт споживчого кредиту, в якому викладені умови надання позивачем ТОВ «Іннова Фінанс» кредитних коштів відповідачці, Додаток № 1 до Договору №2163191123 від 17.11.2023, яким є Таблиця обчислення загальної вартості позики та реальної річної процентної ставки за договором надання грошових коштів у позику (а.с.19-23). Законом України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Згідно з частинами 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. За правилами ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Відповідно до ч. 3 ст. 207 ЦК України, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Таким чином, твердження представника відповідачки, що позивачем не доведено факт того, що ідентифікацію при укладенні договору, проходила саме відповідачка, не знайшло свого підтвердження. До позову, представником позивача долучено правила надання коштів у позику ТОВ ІННОВА ФІНАНС (а.с.29-35), однак жодних підписів дані правила не містять та встановити, що саме ці правила діяли під час укладення договору та з ними була ознайомлена відповідачка неможливо. Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У даному випадку договірні правовідносини виникли між фінансовою організацією та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту. Таким чином, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови та тарифи розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи договір, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки та комісії саме у зазначеному в цих документах, що додані позивачем до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування. Наданий позивачем примірник правил належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Щодо паспорту споживчого кредиту, суд не бере його до уваги, оскільки зі змісту цього паспорту вбачається, що наведені обчислення є репрезентативними, та умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від багатьох факторів. Отже, зазначений Паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача. До вказаних висновків також дійшла колегія Харківського апеляційного суду у постанові від 08.08.2024 року у справі №642/5371/23. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки кредитор мав можливість додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови обслуговування рахунків фізичної особи, відсутні підстави для врахування наведених сум при визначенні розміру заборгованості та її подальшого стягнення. Надані позивачем Правила з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в договорі позичальника, який безпосередньо підписаний нею і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Зазначений висновок узгоджується з висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як зазначив позивач, відповідачка свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, у звязку з чим у [PERSON] виникла заборгованість у розмірі 41 899,20 грн, що складається з боргу по кредиту у сумі 6 000,00 грн та відсотків у розмірі 35 899,20 грн. На підтвердження розміру боргу представник позивача надав довідку-розрахунок про стан заборгованості (а.с.9). Представник відповідачки вказував на те, що розрахунок не може бути підтвердженням заборгованості, оскільки з нього неможливо відслідкувати момент виникнення заборгованості. З довідки-розрахунку вбачається, що заборгованість [PERSON] по кредитному договору складає: 6 000,00 грн-заборгованість за тілом кредиту; 35 899,20 грн-заборгованість за процентами. Однак з даного розрахунку неможливо встановити момент виникнення заборгованості, суму заборгованості, період з якого була нарахована заборгованість та обґрунтованість нарахування самої заборгованості за тілом кредиту та відсотками. Суд також бере до уваги те, що розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Відповідно до квитанції до платіжної інструкції №19678-1354-72159626 від 17.11.2023 року, ТОВ «Контрактовий дім» здійснив перерахунок кредитних коштів від ТОВ «Іннова Фінанс» у сумі 6000 гривень 00 копійок на картку [NUMBER] , [NUMBER] (а.с.20). Однак, дана квитанція не може бути підтвердженням переказу коштів [PERSON] , оскільки позивачем не додано доказів наявності договору між ТОВ «Іннова Фінанс» та ТОВ «Контрактовий дім» про надання послуг з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. Також в квитанції не вказано в межах якого договору було здійснено переказ. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. В той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Позивача). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів фінансової компанії кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р. № 6- 16цс15. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 . Таким чином, з вище вказаного розрахунку неможливо встановити використання коштів відповідачкою, порядок нарахування відсотків та періоди, за які виникла заборгованість. Виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідачки за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20. Оскільки виписку позивачем не надано, суд не може встановити дійсні обставини справи, а саме чи здійснювалась оплата боргу відповідачкою, якими сумами та чи була пролонгація договору. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням вище викладеного, дослідивши всі докази в їх сукупності, вивчивши викладене в заявах по суті, беручи до уваги відсутність належних та допустимих доказів наявності боргу та його розміру, а також неможливість встановлення дійсних обставин справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Щодо вимоги представника відповідачки стосовно стягнення з позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000, 00 гривень, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина 3 статті 137 ЦПК України). Відповідачка, в інтересах якої діє представник заявила вимогу про стягнення з позивача витрат на правову допомогу у розмірі 15 000, 00 гривень, надавши: договір про надання правової допомоги від 12.10.2024 року; ордер на надання правничої допомоги; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; акт прийому-передачі послуг від 27.10.2024 року; довідка про проведену адвокатом роботу від 27.10.2024 року. Відповідно до вищевказаних документів, сума гонорару адвоката Балли В.В. є фіксованою, не залежить від обсягу наданих робіт та становить 15 000,00 гривень. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 28.12.2020 у справі №640/18402/19, розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу та часу, витраченого представником позивача, а отже, є визначеним. Адвокат не повинен підтверджувати розмір гонорару іншими письмовими доказами, якщо гонорар встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі. Водночас, суд враховує правовий висновок, сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), відповідно до якого з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. Такий же правовий висновок сформовано Верховним Судом в додатковій постанові від 31 серпня 2023 року у справі № 824/20/23 (провадження № 61-6611ав23). У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved