Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-10 00:00:00

1.Стислий виклад вимог і заперечень (аргументів) учасників справи Позивач просить суд визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №120 від 28.04.2016 року «Про реєстрацію права комунальної власності територіальної громади м. Одеси на об`єкти нерухомого майна, розташовані у м. Одесі в частині реєстрації за територіальною громадою м. Одеси права власності на « нежитлові приміщення цокольного поверху №101 загальною площею 845,8 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] ». Позов обґрунтований тим, що позивач є співвласником підвалу цього багатоквартирного будинку на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Визнання права власності на приміщення підвалу, де розташоване технічне обладнання будинку (електрощитові, стояки теплопостачання та водопостачання, водо відведення, сходи до підвалу), унеможливлює належне технічне обслуговування та утримання багатоквартирного будинку, порушує право спільної сумісної власності співвласника багатоквартирного будинку, законні інтереси позивача та є незаконним з боку виконавчого комітету Одеської міської ради. Тому позивач вважає що дії державного реєстратора Кукліної А. О. та рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 120 є незаконними, та такими, що порушують його права, суперечать нормам законодавства України. Представник відповідача Виконавчого комітету Одеської міської ради заперечує проти позовних вимог та наполягає на тому, що позивач не надав доказів, що спірні приміщення є допоміжними, а також не зазначив в чому полягає суть порушення права і якого саме права (майнового чи немайнового), та просить суд не визнавати висновок експертного дослідження достовірним так як вказаний висновок не відповідає наявної технічної документації будинку та акту прийому-передачі цокольного приміщення у комунальну власність. Не всі приміщення в багатоквартирному будинку обов`язково повинні мати режим допоміжних та перебувати у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку, а одним з головних критеріїв, на підставі якого певне приміщення відноситься до допоміжних приміщень будинку, є його цільове призначення. Представник відповідача заявляє також про відсутність порушеного права позивача, оскільки на момент прийняття виконавчим комітетом Одеської міської ради оспорюваного рішення, [PERSON] не був співвласником багатоквартирного будинку, а тому вважає позовні вимоги [PERSON] не доведеними, не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того представником відповідача заявлено про застосування строків позовної давності, яки сплили на момент звернення позивача до суду. Представники третіх осіб Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради заперечуючи проти позовних вимог і підтримуючи позицію представника відповідача також наполягали на застосування строків позовної давності до позовних вимог, та вважали позов необґрунтованим та не доведеним. \~ \~ \~ \~ 2. Процесуальні дії у справі \~ \~ \~ \~Позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Одеси 26 квітня 2019 року ( т.1 а/с 2 ) та оплачена судовим збором у розмірі 798,40 грн.( т.1 а/с 1). \~ \~ \~ \~ Заочним рішенням Київського райсуду м.Одеси (суддя Огренич І.В.) від 03 грудня 2019 року позовні вимоги\~ [PERSON] до Виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи: Одеська міська рада, державний реєстратор юридичного департаменту Одеської міської ради Кукліна Альбіна Олександрівна про визнання незаконним та скасування рішення задоволено. Постановою Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року заочне рішення Київського районного суду м.Одеси від 03 грудня 2019 року залишено без змін. Постановою Верховного суду від 18 січня 2023 року заочне рішення Київського районного суду м.Одеси від 03 грудня 2019 року та постанова Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року скасовано , справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. 27.03.2023 року позивачем до суду надано висновок експерта Гончар Н.В. від 22.03.2023 №172 судової будівельно-технічної експертизи , проведеної за зверненням [PERSON] ( т.2 а/с139). Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 24.10.2023 позов [PERSON] до Виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи: Одеська міська рада, державний реєстратор юридичного департаменту Одеської міської ради Кукліна Альбіна Олександрівна про визнання незаконним та скасування рішення залишено без розгляду. Постановою Одеського апеляційного суду від 19.03.2024, ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 24.10.2023 скасовано, і справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 17.04.2024 справу було передано на розгляд судді Огренич І.В. Ухвалою судді Київського районного суду м.Одеси від 19.04.2024 року\~\~\~задоволений самовідвід судді Огренич Ірини Василівни у цивільній справі за позовом\~ [PERSON] до Виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи: Одеська міська рада, державний реєстратор юридичного департаменту Одеської міської ради Кукліна Альбіна Олександрівна про визнання незаконним та скасування рішення та справу\~передано на розгляд іншого судді Київського районного суду м. Одеси, який визначається у порядку, встановленому\~статтею 33 ЦПК України. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу 19.04.2024 року було розподілено судді Луняченку В.О..(т.2 а/с 236). Ухвалою від 01.05.2024 року справа прийнята до провадження із призначенням справи до розгляд у порядку загального позовного провадження(т.2 а/с 237). Суд, ухвалою від 10.06.2024 року, залучив в якості третій особи без самостійних вимог на боці відповідача Департамент комунальної власності Одеської міської ради ( т.3 а/с 25). 09.07.2024 року підготовче засідання було закрите із призначенням справи до судового розгляду по суті. За клопотанням представника третій особи Департаменту комунальної власності Одеської міської ради експертом Гончар Н.В. 17.01.2025 року надані додаткові пояснення по запитанням учасників процесу. 3. Фактичні обставини, встановлені судом та оцінка доказів Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 26 березня 2018 року. Актом приймання-передачі з державної до комунальної власності територіальної громади м. Одеси житлового будинку з інженерними мережами та зовнішніми інженерними мережами водопостачання та водовідведення 28 січня 2016 року було передано житловий будинок , розташований за адресою: [ADDRESS] , із визначенням що до площі нежилих приміщень житлового будинку 2099,0 кв.м входять: підвали площею 969,5 кв.м та сходові клітини площею 1129,5 кв. ( т.1 а/с 20). Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 120 від 28 квітня 2016 року «Про реєстрацію права комунальної власності територіальної громади м. Одеси на об`єкти нерухомого майна, розташовані у м. Одесі» вирішено зареєструвати право комунальної власності територіальної громади м. Одеси на об`єкти нерухомого майна, розташовані у м. Одесі, згідно переліку, в тому числі пункт 14 - нежитлове приміщення цокольного поверху № 101 загальною площею 845,8 кв. м за адресою: [ADDRESS] ( т.1 а/с 17). Серед переліку об`єктів нерухомого майна, яке визначено Додатком до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.04.2016 р. №120 під п.14 визначено нежитлове приміщення цокольного поверху №101 загальною площею 845,8 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] ( т.1 а/с 18). Технічним паспортом цокольного поверху будинку [ADDRESS] виготовленим 08.02.2015 на замовлення територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради ( т.2 а/с 153) міститься експлікація приміщень у вигляді тамбура, підсобних приміщень, коридорів, щитової, комори, сходових клітин. Згідно відповіді від 01 листопада 2019 року в.о. голови директора КП «Бюро технічної інвентаризації» [PERSON] реєстрація інвентаризаційної справи житлового будинку [ADDRESS] в архівному підрозділі підприємства відсутня. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №172 від 22.03.2023 року, виготовленого на підставі технічного паспорту від 08.02.2015 року та обстеженням на місці розташування об`єкту дослідження ( з початком повномасштабного вторгнення російської федерації ) всі приміщення підвального ( цокольного ) приміщення є відкритими за для безпеки жителів будинку) під 1 м поверхом житлового будинку [ADDRESS] знаходиться підвальний поверх загальною площею 992,5 кв.м. в якому по всім приміщенням проходять інженерні комунікації водопостачання, водовідведення, електричні мережі, а також встановлена щитова та водомірний вузол. Всі підвальні приміщення взаємопов`язані та відсутні окремі входи у будь-які приміщення. Всі виявлені інженерні мережі забезпечують функціонування квартир житлового будинку, а тому всі приміщення , які розташовані в підвальному поверсі житлового будинку [ADDRESS] є допоміжними ( т.2 а/с 139). 4. Норми права , якими керується суд при розгляді справи Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України\~визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц) У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. 5. Обґрунтування мотивів рішення суду с оцінкою аргументів сторін, доказів та законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини Правовідносини пов`язані із захистом права власності врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України). Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21). Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (частина друга статті 382 ЦК України). У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення) (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). Нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна (пункт 3 частини першої статті 2 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19) вказано, що: «законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості. Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Суди не встановили, чи є спірне приміщення нежитловим, бо зі стадії проектування житлового будинку призначалося для торговельних потреб непромислового характеру, чи використовувалося воно як самостійний об`єкт нерухомості, а відтак чи є допоміжним». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року в справі № 760/34774/19 (провадження № 61-16370св20) зазначено, що: «суди не з`ясували належним чином чи є спірне приміщення за своїми технічними та юридичними характеристиками допоміжним, та що у ньому знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою, чи використовувалось воно для обслуговування будинку; чи навпаки є нежитловим». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 червня 2022 року в справі № 922/1406/21 зазначено, що: «20. Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 липня 2018 у справі № 916/2069/17, від 22 листопада 2018 у справі № 904/1040/18, від 15 травня 2019 у справі № 906/1169/17). Отже, чинним законодавством України встановлено загальне правило (своєрідну презумпцію) наявності у всіх нежитлових приміщень багатоквартирного житлового будинку правового режиму допоміжних приміщень, а як виняток, лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення - для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Цілком очевидно, що виходячи з такої презумпції та з врахуванням принципу змагальності сторін, лише позивач не повинен доводити режим спірних приміщень як допоміжних, а навпаки, передусім відповідач-2, який є їх останнім набувачем, має довести винятковий режим спірних приміщень як ізольованих приміщень в багатоквартирному будинку, що не належать до житлового фонду та є самостійним об`єктом нерухомого майна, оскільки зі стадії проектування, тобто з самого початку вони будувалися з іншим цільовим призначенням для потреб непромислового характеру (схожий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 у справі № 598/175/15-ц)». У даної справі Верховний Суд 18 січня 2023 року скасовуючи заочне рішення Київського районного суду м.Одеси від 03 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року, якими було відмовлено у задоволенні позовних вимог, зазначив наступне: «при зверненні із позовом [PERSON] посилався на те, що нежитлові приміщення цокольного поверху № 101 загальною площею 845,8 кв. м за адресою: [ADDRESS] є допоміжними приміщеннями, що належать мешканцям багатоквартирного будинку на праві спільної сумісної власності (том 1, а. с. 2-12). У зв`язку із цим [PERSON] просив визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №120 від 28 квітня 2016 року «Про реєстрацію права комунальної власності територіальної громади м. Одеси на об`єкти нерухомого майна, розташовані у м. Одесі, в частині реєстрації за територіальною громадою м. Одеси права власності на «нежитлові приміщення цокольного поверху № 101 загальною площею 845,8 кв. м за адресою: [ADDRESS] »; позивач зазначав, що є співвласником підвалу цього багатоквартирного будинку на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Визнання права власності на приміщення підвалу, де розташоване технічне обладнання будинку (електрощитові, стояки теплопостачання та водопостачання, водо відведення, сходи до підвалу), унеможливлює належне технічне обслуговування та утримання багатоквартирного будинку, порушує право спільної сумісної власності співвласника багатоквартирного будинку, законні інтереси позивача та є незаконним з боку виконавчого комітету Одеської міської ради (том 1, а. с. 2-12); аналіз матеріалів справи свідчить, що\~на підтвердження того, що спірне приміщення є допоміжним, до матеріалів справи позивачем було долучено: копію технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] , від 28 травня 2011 року, виготовленого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» Одеської міської ради, відповідно до якого, загальна площа підвалу в даному будинку, становить 969,5 кв. м, яка відповідно до експлікації складається з щитової, водомірного вузла, підсобних приміщень та кладових (том 1, а. с. 44-48); акт приймання-передачі з державної до комунальної власності територіальної громади м. Одеси житлового будинку з інженерними мережами та зовнішніми інженерними мережами водопостачання та водовідведення, розташованих за адресою [ADDRESS] , від 28 січня 2016 року, в розділі «Відомості про нежилі приміщення будинку» вказано: «Площа нежилих приміщень житлового будинку складає - 2099,0 кв. м, у тому числі: підвали 969,5 кв. м, сходові клітини - 1129,5 кв. м» (том 1, а. с. 20-27); фотоматеріали на яких зображено підвальні приміщення будинку [ADDRESS] , в яких наявні мережі, водопостачання, водовідведення та електропостачання для забезпечення належної експлуатації багатоквартирного будинку в цілому (том 1, а. с. 28-29). У тексті позовної заяви зазначено, що вказані фотоматеріали виготовлені позивачем безпосередньо перед подачею позовної заяви та на них зображено підвальні приміщення в будинку [ADDRESS] , в яких прокладено мережі водопостачання, водовідведення, електропостачання, електрощитова; в порушення норм процесуального права суди не надали оцінки вказаним доказам та інформації, що в них відображена, на предмет того чи спірні приміщення допоміжними. Суди не з`ясували належним чином чи є спірне приміщення за своїми технічними та юридичними характеристиками допоміжним, та що у ньому знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою, чи використовувалось воно для обслуговування будинку; чи навпаки є нежитловим; суди не звернули увагу, що [PERSON] як співвласник квартири (з березня 2018 року і на момент прийняття оспорюваного рішення) у багатоквартирному будинку є співвласником допоміжних приміщень цього багатоквартирного будинку». Після повернення справи для продовження розгляду по суті, позивачем додатково був наданий висновок судової будівельно-технічної експертизи №172 від 22.03.2023 року, виготовлений на підставі технічного паспорту від 08.02.2015 року та обстеження експертом на місці розташування об`єкту дослідження приміщення яке розташоване під 1 м поверхом житлового будинку [ADDRESS] , яким встановлено що під 1-м поверхом будинку знаходиться підвальний поверх загальною площею 992,5 кв.м. в якому по всім приміщенням проходять інженерні комунікації водопостачання, водовідведення, електричні мережі, а також встановлена щитова та водомірний вузол. Всі підвальні приміщення взаємопов`язані та відсутні окремі входи у будь-які приміщення. Всі виявлені інженерні мережі забезпечують функціонування квартир житлового будинку, а тому всі приміщення , які розташовані в підвальному поверсі житлового будинку [ADDRESS] є допоміжними. Таким чином з наданих позивачем доказів та висновку експертного дослідження вбачається підтвердження що всі приміщення , яка знаходяться у підвалі за своїми технічними та юридичними характеристиками є допоміжними , так як у них знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою. У свою чергу представниками відповідача та третіх осіб не була спростована презумпція яка визначена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 у справі № 598/175/15-ц про те що саме на набувача покладається тягар доведеності винятковості режиму спірних приміщень як ізольованих приміщень в багатоквартирному будинку, що не належать до житлового фонду та є самостійним об`єктом нерухомого майна, оскільки зі стадії проектування, тобто з самого початку вони будувалися з іншим цільовим призначенням для потреб непромислового характеру. Посилання представників відповідача та третіх осіб ,у даному випадку, на недоведеність позовних вимог позивача спростовується наявними доказами а також правовими висновками Верховного Суду щодо необхідності саме відповідачем ( як набувачем) спростовувати презумпцію підвальних приміщень багатоквартирного будинку як допоміжних. Також судом вважається не доведеним представниками відповідача та третіх осіб порушення позивачем строку подання позовної заяви. Статтею 257 ЦК України встановлено загальна позовна давність у три роки. Предметом оскарження\~є рішення\~виконавчого комітету Одеської міської ради №120 від 28.04.2016 року, тому строк загальної позовної давності спливає 29.04.2019 року ( відраховується з дня наступного від події яку позивач вважає порушенням права , що відповідає вимогам ст. 253 ЦК України). Позовна заява подана до суду 26.04.2019 року , про що свідчить відмітка канцелярії суду на позовної заяві. Посилання на дату 13.05.2019 року як відрахування строку звернення до суду є не релевантним так як це дата винесення судом ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження (т.1 а/с 31). Враховуючи викладене суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] є такими що доведені належними та допустимими доказами а саме: наявності порушеного права позивача як власника квартири у багатоквартирним будинку якому на праві спільної власності з іншими власниками квартир належать допоміжні приміщення необхідні для належного обслуговування будинку; встановлення що всі підвальні приміщення будинку ( приміщення яке находиться під 1-м поверхом будинку) є взаємопов`язаними та за своїми технічними та юридичними характеристиками є допоміжними; порушення права позивача саме діями відповідача що всупереч законодавству, яким врегульовані права на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, зареєстрував право власності на вказані приміщення; ефективний спосіб поновлення порушеного права так як саме рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №120 від 28.04.2016 року «Про реєстрацію права комунальної власності територіальної громади м. Одеси на об`єкти нерухомого майна» є таким що порушує право позивача, прийнято незаконно а тому підлягає скасуванню. Встановлення судом вказаних обставин є підставою для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. 6.Розподіл судових витрат \~Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ). Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: approved