Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовними вимогами до Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, які в остаточній редакції зводяться до наступного. Позивач просить визнати за нею в порядку спадкування право власності на земельну ділянку площею 0,0489 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:08:285:0005. В обгрунтування позову позивач зазначила, що у відповідності до договору дарування 1/2 частки домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., 07.10.2016 р., та зареєстрованого в реєстрі за № 2305 позивач є власником 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Також, згідно з договором дарування 1/2 частки домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., 07.10.2016 р., та зареєстрованого в реєстрі за № 2307 позивач є власником іншої 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Право власності позивача на вказаний житловий будинок зареєстроване у встановленому порядку, що підтверджується довідкою з ДРРП № 390636535 від 13.08.2024 р. щодо об`єкта нерухомості за адресою [ADDRESS] . Отже, позивач є власником зазначеного будинку в цілому. Будь-які спори щодо права власності позивача на зазначений будинок відсутні. Дарувальником за вказаними договорами виступала матір позивача - [PERSON] . Факт родинних відносин між позивачем та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження від 07.01.1957 р. серії [NUMBER] та свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] , відповідно до якого позивачу, яка у дівоцтві носила прізвище « [PERSON] », після укладення шлюбу було присвоєне прізвище чоловіка - « [PERSON] ». [INFO] [PERSON] померла у віці 94 роки. Оскільки інше нерухоме майно у [PERSON] на момент її смерті було відсутнє, позивач до нотаріальної контори з питань щодо прийняття спадщини не зверталась. З метою отримання кадастрового номера земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , на якій знаходиться належний позивачу житловий будинок, позивач у квітні 2024 р. звернулась до спеціалізованої організації - ТОВ «Кадастр». Проте після звернення позивача працівники цієї організації повідомили їй, що вказана земельна ділянка вже має кадастровий номер 1210100000:08:285:0005. Більш того, ця земельна ділянка була приватизована і право власності на неї було у встановленому порядку зареєстроване за [PERSON] ще за життя останньої. Факт реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:08:285:0005 за [PERSON] , підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-9936651922024 від 11.04.2024 р., з якого вбачається, що підставою для виникнення права власності у [PERSON] зазначено рішення органу місцевого самоврядування від 24.02.2010 р. № 605/55, а документом, що посвідчує право власності - Державний акт про право приватної власності на землю серія ЯК № 64- 578. На адвокатський запит представника позивача Дніпровська міська рада надала копію заяви від 23.12.2009 р. [PERSON] про передачу їй у власність земельної ділянки та рішення Дніпропетровської міської ради від 24.02.2010 р. № 605/55 про передачу у власність земельних ділянок громадянам у м. Дніпропетровську, в Додатку № 1 до якого під [ADDRESS] зазначено про передачу [PERSON] земельної ділянки площею 0,0489 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:08:285:0005. Необхідно зазначити, що [PERSON] за життя нічого не повідомляла позивачу про подання заяви про приватизацію зазначеної земельної ділянки. Станом на дату винесення рішення Дніпропетровської міської ради від 24.02.2010 р. № 605/55 [PERSON] виповнився 83 роки. За станом свого здоров`я вона до Дніпропетровської міської ради особисто ніколи не зверталась, якихось викликів про необхідність одержання Державного акту про право приватної власності на землю не отримувала. Слід зауважити, що у відповідності до ч. 2 ст. 377 Цивільного кодексу України у редакції, яка діяла станом на дату укладання договорів дарування часток домоволодіння 07.10.2016 р., розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, були істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків). Однак при укладанні вказаних договорів інформація про права власності [PERSON] на вказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна була відсутня. Тобто, станом на дату укладання цих договорів ні сторонам договору, ні приватному нотаріусу про наявність права приватної власності у [PERSON] на вищевказану земельну ділянку нічого не було відомо. Вказана інформація у зазначених реєстрах відсутня і зараз, що підтверджується Інформаційною довідкою № 390638080 від 13.08.2024 р. Дізнавшись про те, що земельна ділянки площею 0,0489 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:08:285:0005, є об`єктом приватної власності, право на яку зареєстроване за [PERSON] , позивач звернулась до Другої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку. Постановою державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори Є. Циганко позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено у зв`язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позивачем строк для подання заяви про прийняття спадщини був пропущений через те, що позивачу не було відомо про право власності [PERSON] на вищевказану земельну ділянку станом на дату смерті спадкодавця. Отже, на підставі зазначених норм закону до позивача, яка набула право власності на жилий будинок за адресою: [ADDRESS] , перейшло право власності на земельну ділянку площею 0,0489 га за вказаною адресою, кадастровий номер 1210100000:08:285:0005, на якій розміщено належний позивачу житловий будинок. Цільове призначення земельної ділянки при цьому жодним чином не змінюється. Інші спадкоємці щодо належного померлій [PERSON] майна відсутні. У разі задоволення цього позову права інших осіб, в тому числі Дніпровської міської ради, також не будуть порушені, оскільки саме міська рада передала [PERSON] вказану земельну ділянку у приватну власність. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку». Просить визнати за [PERSON] в порядку спадкування право власності на земельну ділянку площею 0,0489 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:08:285:0005. Ухвалою суду від 30.08.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11.09.2024 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] , [PERSON] , надав суду заяву якою позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та розглянути справу у його відсутність та відсутність позивачки. Представник відповідача Дніпровської міської ради Дика Н., надала суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Просила вирішити справу за наявними матеріалами, з прийняттям відповідного згідно вимог діючого законодавства. Третя особа Друга дніпровська державна нотаріальна контора, надала суду заяву про розгляд справи у відсутності представника Другої ДДНК відповідно до діючого законодавства. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Бюро ЗАГС Красногвардійського району м.Дніпропетровськ 07.01.1957, актовий запис №39, [PERSON] народилася [INFO] (а.с.18). Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого Відділом ЗАГС Ленінського району м.Дніпропетровська 10.02.1978 р., актовий запис №178, укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Прізвище після державної реєстрації: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] (а.с.17). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) 16.04.2021 р., актовий запис №902, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 94 років (а.с.34). 14.05.2024 р. [PERSON] звернулась до Другої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою №753 про видачу свідоцтва про на спадщину, або постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 14.05.2024 р. №76939993, зареєстровано спадкову справу №295/2024, спадкодавець [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно довідки відділу формування та ведення реєстру територіальної громади від 19.04.2024 р. №14/5-4889, [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 27.05.1960 р. по 30.06.2021 р. Інші зареєстровані особи за адресою: [ADDRESS] на день смерті [PERSON] [INFO] - відсутні. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.05.2024 р., державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є., відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з пропущенням нею строку для подачі заяви про прийняття спадщини (а.с.19). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.08.2024 р. №390636535, 1/2 частка домоволодіння [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] , на підставі договір дарування серія та номер: 2307, виданий 07.10.2016 р., приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. та 1/2 частка домоволодіння [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] , на підставі договір дарування серія та номер: 2305, виданий 07.10.2016 р., приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. (а.с.8, 9-10, 11-12). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.08.2024 р. №390638080З, за параметрами запиту кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:08:285:0005, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, у Державному реєстрі іпотек відомості відсутні (а.с.16). Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 21.08.2024 р. оціночна вартість земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] становить 328814,87 грн. (а.с.20-21). Згідно відповіді Головного управління держгеокадастру у Дніпропетровській області від 05.08.2024 р. №29-4-0.38-4289/2-24, відомості щодо земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:08:285:0005, яка зареєстрована 20.12.2010 р., на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розроблено ДРФ ДП Центр ДЗК, були автоматичному порядку перенесені до Державного земельного кадастру (а.с.22). Згідно відповіді Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 25.07.2024 р. на адвокатський запит Хандозі В., надано копію заяви від 23.12.2009 р. [PERSON] про передачу їй у власність земельної ділянки та рішення Дніпропетровської міської ради від 24.02.2010 р. № 605/55 про передачу у власність земельних ділянок громадянам у м. Дніпропетровську, в Додатку № 1 до якого під [ADDRESS] зазначено про передачу [PERSON] земельної ділянки площею 0,0489 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:08:285:0005 (а.с.23, 30, 31-33). Факт реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:08:285:0005 за [PERSON] підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-9936651922024 від 11.04.2024 р., згідно якого підставою для виникнення права власності у [PERSON] зазначено рішення органу місцевого самоврядування від 24.02.2010 р. № 605/55, а документом, що посвідчує право власності - Державний акт про право приватної власності на землю серія ЯК № 64- 578 (а.с.24-29). Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України , кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів України. Правовідносини пов`язані із захистом права власності та спадкуванням врегульовані ЦК України (Книга шоста). Також Законами України «Про нотаріат». Крім того, у судовій практиці застосовується Постанова Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі статтею 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої - п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2, 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 - Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, вимоги позивача про визнання за ним права власності на спадкове майно є передчасними, оскільки постанова державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є. від 14.05.2024 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії мотивована пропуском позивачем встановленого законом строку на подання заяви про прийняття спадщини і після усунення підстав, що слугували для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, у нотаріуса не було будь-яких перешкод видати позивачеві свідоцтво про право на спадщину після померлої [PERSON] . За іншими підставами, окрім пропуску 6-ти місячного строку на прийняття спадщини позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину не відмовлялось. Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до частини другої статті 16 ЦК України можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати, здійснюючи правосуддя встановлено в статті 5 ЦПК України. При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення частини першої статті 13, пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, а отже, - суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивач у спосіб, який останній не просить застосувати. За загальним правилом (частина перша статті 5 ЦПК України) суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб. визначений законом або договором. Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором. При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, якій він просить суд застосувати для захисту його прав чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, які передбачені законом або законом не заборонені. Позивач повинен ( в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір іншого більш ефективного способу захисту порушених прав. Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, - позивач повинен обрати саме такий спосіб. Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту - суд має відмовити в задоволенні позову, крім випадків, коли з урахуванням положень ч. 2 ст. 5 ЦПК України, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи. Якщо ефективний спосіб захисту законом або договором не передбачено і позивач обирає інший ефективний спосіб захисту його прав, свобод чи інтересів, позивач в позовній заяві має навести в відповідне обґрунтування необхідності застосування такого способу захисту, інакше суд має залишити таку позовну заяву без руху на підставі ч.1 ст. 185 ЦПК України. З наведеного вбачається, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при судочинства у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненним порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення в порушених правах. Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/172"2 15-п(провадження № 14-338цс18). При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу. Так матеріально - правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідне їх правове визначення. В свою чергу процесуально - правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права. Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обгрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів. На думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі). З наведеного вище вбачається, що позивачем обраний неефективний спосіб захисту порушеного права, як з захисту спадкових прав. Позивач зазначив, що пропустила встановлений ст. 1270 ЦК України строк для подання заяви про прийняття спадщини, що було підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. З вимогами про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини до суду не зверталася. Відповідно вимоги про визнання за нею права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом є передчасними та розцінюються судом як неефективний спосіб захисту порушеного права. Зазначені обставини є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл понесених судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, понесені судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Оскільки судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати в загальній сумі 2630 грн. 52 коп., відповідачем не відшкодовуються та покладаються на позивача.

Outcome: dismissed