Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини та припинення стягнення аліментів, у якій просив виключити запис про громадянина України [PERSON] , як про батька з актового запису про народження дитини [PERSON] , [INFO] та припинення стягнення аліментів з [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] відповідно до Судового наказу від 21.02.2024 року, виданого Оболонським районним судом м. Києва. В обґрунтування позовних вимог представник позивача [PERSON] вказував, що 06.06.2015 року громадянин України [PERSON] зареєстрував шлюб з громадянкою [PERSON] , [INFO] народилася дитина - [PERSON] . При цьому, звертає увагу суду, що дитина була зареєстрована на позивача у зв`язку з тим, що він на той час перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, а відповідно був чоловіком матері цієї дитини, що відповідно презюмує його батьківство. Як стало відомо набагато пізніше позивач не є біологічним батьком цієї дитини. У 2024 році позивач пішов до лав Збройних сил України, в свою чергу [PERSON] лише після підняття грошового забезпечення військовослужбовцям звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини. Оскільки станом на 2024 рік позивачеві достеменно відомо від [PERSON] та від інших осіб, що дитина відносно якої він записаний батьком, не походить від нього біологічно, відповідно звертається до суду з метою захисту своїх прав та інтересів у спосіб визначений ст.18 СК України, а саме п. 3 ч. 2 СК України (припинення правовідношення, а також його анулювання) та в порядку ст.ст. 136, 140 СК України. Згодом, представник позивача [PERSON] на виконання ухвали суду про усунення недоліків позовної заяви у якій, за твердженням останнього низка зауважень неконкретизована, а окремі носять занадто формалізований характер, подав нову редакцію позовної заяви у якій змінив обґрунтування позову щодо стосунків [PERSON] з відповідачкою та походження дитини. При цьому зазначив, що [PERSON] підтримував близькі інтимні стосунки з [PERSON] і [INFO] у [PERSON] народилась дитина - [PERSON] . Інформація про батька була внесена в Свідоцтво про народження дитини зі слів матері і батьком був записаний [PERSON] , актовий запис №1267 від 25.07.2012 року, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві видано Свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Оскільки [PERSON] був переконаний [PERSON] , що дитина [PERSON] народжений нею [INFO] є їх спільною дитиною, [PERSON] погодився зареєструвати шлюб та написати заяву про визнання свого батьківства. Таким чином, 06.06.2015 року громадянин України [PERSON] зареєстрував шлюб з громадянкою [PERSON] , а 02.09.2015 року малолітня дитина [PERSON] була записана як [PERSON] , про що внесено зміни в актовий запис №1267. Свідоцтво про народження видано повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 02.09.2015 року. 31.01.2020 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано. Лише 21.02.2024 року Оболонським районним судом м. Києва було видано судовий наказ про стягнення з позивача аліментів на утримання [PERSON] [INFO] у розмірі частини усіх видів доходу але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Разом з тим, позивач переконаний, що він не є батьком дитини відносно якої записаний у відповідних актах цивільного стану, а відтак і обов`язку щодо її утримання у [PERSON] не існує. За таких обставин, наполягав на задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заперечував батьківство [PERSON] щодо дитини [PERSON] , [INFO] , категорично наполягав на проведенні у даній справі судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи ДНК з метою визначення біологічного споріднення [PERSON] із дитиною [PERSON] саме в Київському науково-дослідному інституті судових експертиз. При цьому, представник позивача [PERSON] не зміг пояснити суду доцільність та потребу проведення судово-медичної і біологічної експертизи на предмет визначення кровного споріднення між [PERSON] та [PERSON] методом ДНК аналізу після повідомлення суду 17.01.20125 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз про неможливість вирішення порушених питань, оскільки останні не входять до компетенції судових експертів КНДІСЕ, та після підтвердження і визнання [PERSON] у судовому засіданні того, що [PERSON] не є біологічним батьком дитини. Відповідач у судовому засіданні пояснила, що біологічним батьком її сина [PERSON] , [INFO] є інший чоловік, який був набагато старший за неї і не мав намірів створювати сім`ю та подавати заяву про реєстрацію дитини. Таким чином, після народження дитини реєстрація відбулася 25.07.2012 року зі слів матері в порядку ст. 135 СК України, а тому запис про батька дитини був вчинений за прізвищем матері « [PERSON] », а ім`я та по батькові батька дитини записані за її вказівкою « [PERSON] », актовий запис №1267. Також позивач зазначила, що з [PERSON] познайомилась на сайті знайомств у листопаді 2012 року, до речі коли останній ще перебував у шлюбі з іншою жінкою, а перший раз із ним побачились у грудні 2012 року, коли дитині вже було 6 місяців. При цьому, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано лише 06.06.2015 року, а спільну заяву про батьківство подано 02.09.2015 року, тобто коли її сину [PERSON] вже було більше 3 років. Очевидним є те, що [PERSON] не міг бути біологічним батьком дитини народженої до знайомства з [PERSON] , а тому остання не розраховувала та не наполягала на зміні актових записів про народження свого сина. Більше того, за твердженням відповідача, у вересні 2015 року саме [PERSON] , достовірно знаючи про походження дитини від іншого чоловіка, ініціював питання про визнання свого батьківства та зміну прізвища і по батькові дитини на [PERSON] , мотивуючи своє рішення бажанням створити повноцінну родину. Таким чином [PERSON] не заперечувала того, що [PERSON] не є біологічним батьком її сина [PERSON] , [INFO] , спростовувала отримання від [PERSON] аліментів на утримання дитини та не наполягала на продовженні їх стягнення, при цьому заперечувала обґрунтування та підстави позову, в тому числі, щодо введення позивача в оману, начебто про його батьківство. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні трактував позицію [PERSON] , як визнання позову і вимагав від суду прийняти рішення про задоволення позовних вимог у зв`язку з визнанням відповідачем позову, при цьому не заперечував перейти до розгляду справи по суті. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободу чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання позову відповідачем позову і продовжує розгляд. З огляду на зазначене, зміст ст. 206 ЦПК України суд не розцінює пояснення [PERSON] як визнання позову, більше того переконаний, що трактування адвокатом [PERSON] пояснень відповідача саме, як визнання позову, порушує права та суперечить інтересам малолітнього [PERSON] , [INFO] . За правилами ст. 82 ЦПК України, обставини які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи. Враховуючи відомості позивача та підтвердження [PERSON] в судовому засіданні того, що [PERSON] не є біологічним батьком її сина [PERSON] , [INFO] , суд вважає зазначену обставину встановленою і такою, що не підлягає доведенню шляхом проведення судово-медичної і біологічної експертизи на предмет визначення кровного споріднення методом ДНК аналізу. За таких обставин, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши надані докази та матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.07.2012 року видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві актовий запис №1267, [INFO] народився [PERSON] . У графі мати стоїть запис [PERSON] , у графі батько - [PERSON] (а.с 6). Згідно з Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 01.11.2024 року №00047758319, державна реєстрації народження [PERSON] , [INFO] проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (за вказівкою матері), у відомостях про батька вказано - [PERSON] (а.с. 92). Судом встановлено, та підтверджено сторонами в судовому засіданні, що 06.06.2015 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного тсану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №981, прізвище [PERSON] після реєстрації шлюбу змінено на « [PERSON] ». 02.09.2015 року сторони подали до відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві спільну заяву про визнання батьківства. На підставі цієї заяви відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 02.09.2015 року вніс зміни до актового запису про народження дитини, запис №3, суть змін: - відомості про дитину, прізвище « [PERSON] » змінено на « [PERSON] »; - по батькові « [PERSON] » змінено на « [PERSON] »; - відомості про батька, прізвище « [PERSON] » змінено на « [PERSON] »; - ім`я « [PERSON] » змінено на « [PERSON] »; - по батьокві « [PERSON] » змінено на « [PERSON] »; дата народження інформація відсутня змінена на « [INFO] »; - місце проживання інформація відсутня змінено на « [ADDRESS] ; державна реєстрація народження проводяться «Відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (за вказівкою матері» змінено на «Відповідно до ст. 126 СК України». Ці обставини підтверджуються Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 01.11.2024 року №00047758319 (а.с. 93). При цьому видано повторне свідоцтво про народження Серія [NUMBER] від 02.09.2015 року із вказаним змінами, у якому дитина [PERSON] , [INFO] , у графі мати стоїть запис [PERSON] , у графі батько - [PERSON] (а.с 7). Рішенням Голосівського районного суду м. Києва від 31.01.2020 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 8,9). 21.02.2024 року Оболонським районним судом м. Києва видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі від усіх видів доходу (а.с. 11). Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 04.03.2024 року виправлено описку у судовому наказі. Позивач вважаючи, що він не є біологічним батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , що визнається і самою відповідачкою в справі, звернувся до суду з позовом в якому оспорює своє батьківство. Відповідач заперечує позов в частині введення [PERSON] в оману щодо його батьківства, оскільки дитина народилася до їх знайомства, на момент реєстрації себе батьком дитини він достовірно знав, що не є її батьком. Відтак, суд встановив, що між сторонами виник спір про оспорювання позивачем батьківства. Спірні правовідносини регулюються Главою 12 Сімейного кодексу України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 126 СК України, походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно з положеннями ст. 136 СК України, особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122,124,126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. У п.п. 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст.136 СК - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст.138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. На підставі ст. 136 СК України позивач оспорює своє батьківство, оскільки не є батьком дитини, а відповідач, начебто, ввела його в оману щодо батьківства. Відповідач не заперечує того, що позивач не є батьком її сина, однак в момент реєстрації його як батька, він про це достовірно знав. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 136 СК України, не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. З огляду на положення вказаної статті Закон позбавляє можливості оспорювати батьківство того, хто знав, що не є батьком дитини, але за його згодою був зареєстрований ним. Неможливість у такому разі оспорити батьківство стимулює до виваженості, чіткого усвідомлення правових наслідків такого запису. З урахуванням викладеного, на позивача покладається тягар доведення того, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати. Оскільки, відсутність кровного споріднення між [PERSON] та дитиною [PERSON] , [INFO] сторони не оспорюють, тому цей факт не вимагає доказування відповідно ч.1 ст. 82 ЦПК України. Таким чином, під час вирішення спору про оспорювання батьківства в цій справі, перевірці підлягають обставини, на які в заперечення позову покликається відповідач, а саме те, чи позивач, як особа, яка оспорює батьківство, знав в момент реєстрації його батьком дитини, що він не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати. Так, у ході судового розгляду справи суд встановив, що 02.09.2015 року сторони у справі на підставі ст. 126 СК України (визначення походження дитини від батька за заявою жінки та чоловіка) добровільно, за власним рішенням подали до органу реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про визнання батьківства. На підставі цієї заяви, 02.09.2015 року внесено зміни до актового запису про народження дитини та цього ж дня видано нове свідоцтво про народження. Суд також не залишає поза увагою той факт, що більше трьох років після народження [PERSON] , мав прізвище і відомості про батька відмінні від прізвища позивача, а саме [PERSON] , [INFO] , батько [PERSON] . Крім того, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано лише 06.06.2015 року, тобто коли її сину [PERSON] вже було більше 3 років. Відтак, позивач достовірно знав, що не є батьком [PERSON] , [INFO] , а тому, перед тим як подати відповідну заяву, у нього було достатньо часу, щоб врахувати всі можливі правові наслідки визнання батьківства як для себе так і для дитини. Твердження позивача про те, що підписуючи заяву про визнання батьківства, він вважав себе біологічним батьком дитини, суд відхиляє як неспроможні. Також, в судовому засіданні не подано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження недобросовісної поведінки [PERSON] , як до реєстрації шлюбу так і після реєстрації шлюбу з [PERSON] , аби добитися запису його батьком її дитини. Суд приймає до уваги заперечення відповідача проти позову щодо того, що позивач у момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є її батьком, так як такі знайшли свої підтвердження в ході судового розгляду справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відтак, здійснивши оцінку доводів та заперечень сторін у справі, письмових доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що на час подання заяви про визнання батьківства позивачу [PERSON] було достовірно відомо про відсутність кровного споріднення між ним та дитиною - [PERSON] , [INFO] і в момент реєстрації себе батьком дитини він знав, що не є її батьком. Отже, беручи до уваги те, що позивач завідомо знав, що він не є батьком дитини, особисто виявив бажання, щоб запис щодо батьківства був здійснений державними органами, тому в силу вимог ч. 5 ст. 136 СК України він не вправі оспорювати запис про своє батьківство, оскільки жодного порушення його прав не було. Суд звертає увагу на те, що положення ч. 5 ст. 136 СК України захищають законні інтереси дитини, а тому подальша зміна позивачем свого первинного рішення про визнання батьківства не допускається незалежно від мотивів такої зміни. Це відповідає принципу правової визначеності як складової верховенства права, що вимагає забезпечення стабільного правового становища дитини. З рахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що позов в частині виключення відомостей про батька та зобов`язання виключити такі відомості з актового запису про народження до задоволення не підлягає. Що стосується позовних вимог про припинення стягнення аліментів на дитину суд приходить до наступних висновків. Позивач у позовній заяві посилається на те, що встановлення або доведення відсутності кровної спорідненості пов`язане з виникненням підстав припинення виконання обов`язку по сплаті аліментів оскільки такий обов`язок виникає тільки у рідних батьків дітей та дітей, або усиновлених. Таким чином, факт того, що [PERSON] не є біологічним батьком дитини, позивач вважає підставою для припинення стягнення аліментів. При цьому, оскільки під час розгляду справи судом встановлено відсутність права позивача на оспорювання батьківства, а інших обставин, щоб свідчили на користь припинення стягнення аліментів позивач не наводить, суд не вбачає обставин, що мають істотне значення для звільнення його від сплати аліментів чи припинення їх стягнення. Крім того, відповідно до ст. 190 СК України, власне припинення права на аліменти на дитину, як просить у позовній заяві позивач, допускається лише у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову у цій частині. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача у вигляді судового збору, витрат на правничу професійну допомогу необхідно покласти на позивача.

Outcome: dismissed