Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-02 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 14.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] . В період спільного проживання, сторони як подружжя, неодноразово опинялись у складному фінансовому становищі, внаслідок чого змушені були позичати кошти на сімейні потреби. Враховуючи, що боргові зобов`язання сторін збільшувалися, а коштів на проживання і погашення заборгованості не вистачало, то [PERSON] звернулася до своєї матері - [PERSON] з проханням позичити у неї кошти. [PERSON] погодилась надати кошти у позику, за умови укладення письмового договору позики та його нотаріального посвідчення, а також за умови присутності на угоді матері позивача - [PERSON] як свідка отримання подружжям позики. 04.10.2015 року між [PERSON] , як позикодавицею, та [PERSON] , [PERSON] , як позичальниками, було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передала у власність позичальникам грошові кошти в сумі 276 000 грн. 00 коп., що становило еквівалент 12 000 доларів США, строком на 1 рік, а позичальники зобов`язалися повернути позику у визначений договором строк, тобто до 04.10.2016 року. 14.10.2015 року при укладенні договору позики [PERSON] , як дружина [PERSON] , надала згоду на отримання позики її чоловіком, яка була посвідчена приватним нотаріусом. Отримані за договором позики від 14.10.2015 року грошові кошти були використані [PERSON] в інтересах сім`ї, а саме для погашення заборгованості за кредитними договорами та на забезпечення основних потреб сім`ї, оскільки наявного у сім`ї доходу було недостатньо для забезпечення нормального існування. Оскільки отримані у позику кошти у визначений договором строк не були повернуті, то у квітні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення з них заборгованості за договором позики. За результатами розгляду судової справи № 363/1258/17 постановою Київського апеляційного суду від 13.11.2018 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15.05.2018 року в частині задоволення первісного позову скасовано та прийнято в цій частині нову постанову, якою позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики було задоволено частково, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] основну суму боргу за договором позики від 14.10.2014 року у розмірі 276 000 грн. 00 коп. та три відсотки річних за час прострочення у розмірі 11 088 грн. 10 коп. У задоволенні решти вимоги було відмовлено. [PERSON] в межах виконавчого провадження № 58023213 повністю виконала солідарний обов`язок перед [PERSON] , сплативши на користь останньої грошові кошти у розмірі 287 088 грн. 10 коп. Виконавши солідарне зобов`язання [PERSON] звернулась до [PERSON] з вимогою про повернення половини боргу. 31.05.2024 року [PERSON] повернув [PERSON] половину боргу в сумі 143 544 грн. 05 коп. Враховуючи повне повернення частини коштів, що брались у позику в інтересах сім`ї, [PERSON] просив стягнути з [PERSON] половину сплаченого боргового зобов`язання за договором позики від 04.10.2015 року у розмірі 71 772 грн. 00 коп., а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 26.06.2024 року було відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, а також встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на подачу заяв по суті справи. До судового розгляду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 112-114, 149-155), а також письмове обґрунтування заперечень проти задоволення позову. У своїх заявах по суті справи стороною відповідача висловлено заперечення проти задоволення позовних вимог. Заперечення мотивовані тим, що [PERSON] не була стороною договору позики від 14.10.2014 року, а лише надавала згоду на його укладення [PERSON] . У той же час, позивачем не доведено факт використання цих грошей в інтересах сім`ї. Крім того, стороною відповідача зазначено, що питання стягнення боргу з [PERSON] на підставі договору позики від 14.10.2014 року вже було предметом розгляду в постанові Київського апеляційного суду від 13.11.2018 року у справі № 363/1258/18, де також було констатовано, що [PERSON] не є стороною договору позики та підстав для стягнення з неї боргу немає. На додаток до цього, стороною відповідача заявлено про пропуск позивачем строків позовної давності. У зв`язку з цим [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. До судового розгляду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив (а.с. 116-130), в якій позовні вимоги було підтримано у повному обсязі та зазначено, що постанова Київського апеляційного суду від 13.11.2018 року у справі № 363/1258/18 не має преюдиційного значення, оскільки судом надавалася правова оцінка наявності у [PERSON] зобов`язань за договором позики від 14.10.2015 року, а не встановлювалися фактичні обставини щодо цього. Крім того, стороною позивача наголошено на тому, що набуті у борг грошові кошти були спільним майном [PERSON] та [PERSON] , а тому зобов`язання щодо цього майна так само є спільним та солідарним, у зв`язку з цим саме на [PERSON] покладається обов`язок доведення тих обставин, що вказані кошти не були використані в інтересах сім`ї, чого стороною відповідача не було зроблено. Крім того, стороною позивача висловлено заперечення проти доводів пропуску строку позовної давності та зазначено міркування щодо необхідності залишення відзиву на позовну заяву без розгляду, оскільки він не підписаний відповідачем та поданий поза межами процесуального строку. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце його проведення. До судового засідання від сторони позивача надійшло клопотання, в якому позовні вимоги було підтримано у повному обсязі, висловлено прохання про їх задоволення та проведення судового розгляду за відсутності позивача і його представника. У судове засідання відповідач та її представник не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце його проведення. До судового засідання від сторони відповідача надійшло клопотання, в якому було зазначено про необґрунтованість позовних вимог, висловлено заперечення проти їх задоволення та підтримано доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, а також заявлено клопотання про проведення судового розгляду за відсутності відповідача і її представника. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, враховуючи подані ними заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд приходить до висновку про можливість здійснення судового розгляду за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Щодо прийняття до розгляду відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Відповідно до ч. 1, 2, 7 ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив підписується відповідачем або його представником. Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Ухвалою суду від 26.06.2024 року відповідачу було встановлено 15-денний строк з дня отримання цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Як вбачається з наявної у матеріалах справи розписки (а.с. 90), копію позовної заяви з додатками, копію ухвали суду від 26.06.2024 року було отримано особисто [PERSON] 09.07.2024 року у приміщенні суду. Таким чином, строк для подання відзиву на позовну заяву закінчився 25.07.2024 року. Першочергово відзив на позовну заяву разом з клопотанням про поновлення строку для його подання надійшли від [PERSON] 07.08.2024 року (а.с. 110-114). Однак ані клопотання про поновлення процесуального строку, ані відзив на позовну заяву не були підписані [PERSON] чи її уповноваженим представником. У зв`язку з тим, що отримані від [PERSON] документи не відповідають вимогам ч. 2 ст. 178 ЦПК України, тобто не підписані [PERSON] , суд не може прийняти їх до уваги. Після цього відзив на позовну заяву разом з клопотанням про поновлення строку для його подання надійшли від [PERSON] 17.09.2024 року (а.с. 149-154). Відзив на позовну заяву відповідає вимогам щодо форми та змісту, які закріплені у ст. 178 ЦПК України, однак поданий з пропуском процесуального строку, що був встановлений судом в ухвалі від 26.06.2024 року. Клопотання про поновлення строку для подання відзиву мотивовано тим, що позовну заяву [PERSON] отримала тільки 06.07.2024 року, своєчасно направити відзив не змогла, оскільки 15.07.2024 року документи були підготовлені, однак через аварійне відключення електрики в будівлі суду оформити документи [PERSON] не змогла, а згодом була зайнята по догляду за важкохворою матір`ю. Вирішуючи питання наявності поважних причин для пропуску строку подання відзиву на позовну заяву, суд звертає увагу, що 15.07.2024 року в приміщенні суду не було зафіксовано наявності аварійних відключень електроенергії, однак у будь-якому випадку вказані обставини не позбавляли [PERSON] можливості друку відзиву на позовну заяву у будь-якому іншому місці та подання заяви по суті справи безпосередньо до суду або засобами поштового зв`язку, оскільки реєстрація вхідної кореспонденції офіційно не припинялася. Крім того, сам відзив на позовну заяву датований 20.08.2024 року, що суперечить доводам відповідача про готовність заяви по суті справи станом на 15.07.2024 року. З виписки з медичної картки стаціонарного хворого 2706/1777 (а.с. 154) судом встановлено, що з 24.06.2024 року по 08.07.2024 року на стаціонарному лікуванні в КНП «Вишгородська ЦРЛ» ВМР перебувала [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] . Після проходження лікування [PERSON] була виписна з медичного закладу. При цьому суду не було надано будь-якої медичної документації, з якої б вбачалося, що [PERSON] після виписки з медичного закладу потребувала постійного стороннього догляду та піклування, що позбавляло б [PERSON] будь-якої можливості підготувати відзив на позовну заяву і подати його до суду, у тому числі з урахуванням наявності представника в межах цієї справи. Будь-яких інших причин пропуску строку для подання відзиву на позовну заяву відповідачем не зазначено. З урахуванням наведеного, судом не встановлено поважних причин пропуску [PERSON] строку для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 149-154), у зв`язку з чим він підлягає залишенню без розгляду. Щодо заявлених позовних вимог. З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 14.02.2013 року (а.с. 71) судом встановлено, що 14.02.2013 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ), було зареєстровано шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції у Київській області було складено відповідний актовий запис № 20. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 31.07.2017 року у справі № 363/1795/17, яке набрало законної сили 11.08.2017 року (а.с. 70), шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Таким чином, з 14.02.2013 року по 11.08.2017 року [PERSON] та [PERSON] перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі. Судом встановлено, що 14.10.2015 року між [PERSON] , [INFO] , як позикодавцем, з однієї сторони, та [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , як позичальниками, з другої сторони, було укладено нотаріально посвідчений договір позики (а.с. 22-23), відповідно до п. 1.1 якого [PERSON] передала у власність [PERSON] , [PERSON] у власність грошові кошти у розмірі 276 000 грн. 00 коп., що еквівалентно 12 000 доларів США. Відповідно до п. 3.1 договору позики від 14.10.2015 року [PERSON] передала позику, а [PERSON] , [PERSON] отримали позику до підписання цього договору. Відповідно до п. 7.3 договору позики від 14.10.2015 року [PERSON] заявив, що на дату укладення цього договору перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , згода якої на підписання цього договору посвідчена приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Грицаєнко Ю.І. за № 6676 від 14.10.2015 року. Судом встановлено, що 14.10.2015 року [PERSON] надала нотаріально посвідчену згоду (а.с. 24) на отримання позики її чоловіком - [PERSON] у розмірі 276 000 грн. 00 коп., що є еквівалентом 12 000 доларів США. [PERSON] дала згоду на укладення та нотаріальне посвідчення договору позики на умовах його розсуд, умови договору були обговорені між ними попередньо. Згода [PERSON] на укладення договору позики нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Грицаєнко Ю.І. за № 666. Постановою Київського апеляційного суду від 13.11.2018 року у справі № 363/1258/17 (а.с. 72-78) позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики було задоволено частково, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] основну суму боргу за договором позики від 14.10.2015 року у розмірі 276 000 грн. 00 коп. та три відсотки річних за час прострочення у розмірі 11 088 грн. 00 коп. У задоволенні решти вимог було відмовлено. З постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.09.2023 року (а.с. 48) судом встановлено, що виконавче провадження № 58023213, яке було відкрито на виконання виконавчого листа Вишгородського районного суду Київської області № 363/1258/17 від 07.12.2018 року про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] основної суми боргу за договором позики від 14.10.2015 року та три відсотки річних за час прострочення, було закінчено у зв`язку з фактичним повним виконанням виконавчого документа з боку солідарного боржника - [PERSON] . 31.05.2024 року [PERSON] звернулася до [PERSON] з заявою (а.с. 49) про повернення грошових коштів у розмірі 143 544 грн. 05 коп. в якості половини виконаного нею солідарного зобов`язання перед [PERSON] за договором позики від 14.10.2015 року та постановою Київського апеляційного суду від 13.11.2018 року у справі № 363/1258/17. З розписки [PERSON] від 31.05.2024 року (а.с. 50) судом встановлено, що [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 143 544 грн. 05 коп. в якості половини виконаного нею солідарного зобов`язання перед [PERSON] за договором позики від 14.10.2015 року та постановою Київського апеляційного суду від 13.11.2018 року у справі № 363/1258/17. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13, а також у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц, від 15 вересня 2023 року у справі № 466/10235/18. За результатами дослідження договору позики від 14.10.2015 року (а.с. 22-23) судом встановлено, що вказаний договір укладено між [PERSON] , з однієї сторони, як позикодавцем, та [PERSON] і його матір`ю [PERSON] , з другої сторони, як позичальниками. Тобто, сторона договору, для якої виникає боргове зобов`язання з повернення позичених коштів, характеризується множинністю осіб та представлена тільки [PERSON] і [PERSON] . Договір, зі сторони позичальників, підписано лише [PERSON] та [PERSON] . Грошові кошти за договором позики від 14.10.2015 року передано лише [PERSON] та [PERSON] . При цьому, з самого договору остаточно не вбачається яким чином позичені кошти були розподілені між позичальниками, у зв`язку з чим неможливо підтвердити, що саме позивач отримав повну суму позики, а не лише її частину. У договорі також відсутні будь-які положення чи відомості щодо цільового призначення позичених коштів. Крім того, у договорі відсутні будь-які положення чи відомості щодо створення зобов`язання за цим договором відносно третіх осіб, зокрема, відносно [PERSON] . Сам договір позики від 14.10.2015 року був укладений з письмової та нотаріально посвідченої згоди [PERSON] , про що зазначається у п. 7.3 договору. При цьому у своїй заяві від 14.10.2015 року (а.с. 24), [PERSON] надає згоду на укладення та нотаріальне посвідчення договору позики за участю її чоловіка - [PERSON] . Будь-яких підтверджень з боку [PERSON] щодо взяття на себе зобов`язань за договором позики від 14.10.2015 року вказана заява не містить, як і попередження про виникнення для [PERSON] зобов`язань за цим договором. Таким чином, з наявних матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не була безпосереднім учасником позикового зобов`язання, що виникло на підставі договору позики від 14.10.2015 року. У зв`язку з цим суд звертає увагу, що питання суб`єктного складу зобов`язального правовідношення, що виникло на підставі договору позики від 14.10.2015 року, було предметом судового розгляду в межах цивільної справи № 363/1258/17. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2018 року у справі № 917/1345/17 звертала увагу, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. У постанові Київського апеляційного суду від 13.11.2018 року у справі № 363/1258/17 (а.с. 72-78) при встановленні фактичних обставин та безпосередньо в мотивувальній частині було констатовано, що договір позики від 14.10.2015 року, укладено саме між [PERSON] , зі сторони позикодавця, та [PERSON] , [PERSON] , зі сторони позичальника. Саме між цими особами виникло позикове зобов`язання, за яким саме у [PERSON] та [PERSON] виникло солідарне зобов`язання з повернення у погоджений сторонами строк та порядку позичених грошових коштів. При цьому судом апеляційної інстанції не було встановлено, щоб [PERSON] була учасником вказаного зобов`язання, зокрема, укладала договір позики, отримувала позичені кошти у свою власність тощо, крім ситуації надання письмової та нотаріально посвідченої згоди на укладення договору позики її чоловіком - [PERSON] . Встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини щодо укладення договору позики від 14.10.2015 року, учасників відповідного зобов`язання, що виникло на підставі цього договору, враховуються судом як такі, що мають преюдиційне значення в межах цієї справи. Доводи щодо відсутності у [PERSON] необхідності укладення договору позики від 14.10.2015 року були предметом розгляду в межах судової справи № 363/1258/17. Однак при цьому суд повторно звертає увагу, що правомочність укладення договору позики жодним актом цивільного законодавства не пов`язується з наявністю чи відсутністю в учасника правовідносин необхідності отримання грошових коштів. Суд звертає увагу, що у постановах Верховного Суду від 13 травня 2019 року у справі № 638/1962/17, від 06 березня 2019 року у справі № 754/11103/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 372/1558/16-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 631/1982/16-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 607/2831/16-ц, викладено висновок про те, що до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, Верховний Суд зазначив, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин, як правило, не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Тож той з подружжя, хто укладає договір позики (отримує кошти у позику), не розпоряджається спільним майном подружжя, він виступає учасником зобов`язальних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що, за своїм змістом, свідчить про їх солідарний характер, незважаючи на відсутність у законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають із правочинів, укладених в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя. Для визначення, чи є боргові зобов`язання, набуті одним з подружжя, спільними та чи підлягатимуть вони врахуванню під час поділу майна, потрібно з`ясувати, чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, а також чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї. Обставини справи № 712/3590/22, в межах якої КЦС ВС було винесено постанову від 03.06.2024 року, відрізняються від фактичних обставин даної справи, оскільки в межах справи № 712/3590/22 предметом спору були два об`єкти нерухомого майна, що були придбані подружжям під час перебування у шлюбі, та чи можуть ці об`єктив вважатися спільним сумісним майном, за умови, що були придбані зі згоди іншого подружжя. У постанові від 03.06.2024 року КЦС ВС було зроблено висновок, що згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. У той же час, в межах даної справи предметом спору є саме боргове зобов`язання та питання виникнення солідарного обов`язку колишнього подружжя в межах цього зобов`язання. Суд звертає увагу, що боргове (позикове) зобов`язання може вважатися «майном» та входити до складу спільного сумісного майна подружжя. Однак на відміну від придбання рухомого чи нерухомого майна за відповідним правочином, де згода іншого подружжя на укладення такого правочину свідчить про розпорядження подружжям (одним з подружжя) спільними коштами та виникнення спільної сумісної власності подружжя, про що і зазначено у постанові КЦС ВС від 03.06.2024 року у справі № 712/3590/22, ситуація з позиковим зобов`язанням є відмінною, оскільки позикове зобов`язання не виникає внаслідок розпорядження одним з подружжя спільним майном. Відповідно надання одним з подружжя згоди на укладення іншим договору позики у такому випадку однозначно не свідчить про те, що виникле на підставі цього договору зобов`язання є спільним майном подружжя, а тому і обов`язок з його виконання солідарно покладається на чоловіка та жінку. У такому випадку для підтвердження виникнення солідарного обов`язку потрібно встановити, що укладення договору позики та використання отриманих на підставі нього грошей здійснювалося в інтересах сім`ї. У своїх заявах по суті справи [PERSON] посилався на те, що договір позики від 14.10.2015 року був укладений в інтересах колишньої сім`ї [PERSON] та [PERSON] , а отримані грошові кошти були використані на погашення сімейної заборгованості за іншими борговими зобов`язаннями, а також для забезпечення основних потреб сім`ї. У зв`язку з цим суд звертає увагу, що матеріали справи не містять будь-якого належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу тих обставин, що договір позики від 14.10.2015 року укладався в інтересах сім`ї, а отримані грошові кошти були використані в інтересах сім`ї. Сам договір позики від 14.10.2015 року не містить вказівки на цільове призначення позичених коштів. Згода [PERSON] на укладення договору позики також не містить жодної вказівки з приводу того чи укладається такий договір в інтересах сім`ї. Надані виписки з Першого Всеукраїнського бюро кредитних історій (а.с. 7-21) вказують на те, що як в [PERSON] , так і в [PERSON] були інші боргові зобов`язання, у тому числі за період перебування у зареєстрованому шлюбі. Разом з тим, неможливо однозначно встановити, що вказані кредитні договори та договори позики укладалися в інтересах сім`ї, позичені кошти використовувалися в інтересах сім`ї, а не для задоволення особистих проблем сторін. У зв`язку з цим неможливо встановити, що погашення заборгованості за цими договорами відповідало інтересам сім`ї [PERSON] та [PERSON] . При цьому деякі з перелічених в Бюро кредитних історій договорів були закриті у зв`язку з погашенням заборгованості ще до укладення спірного договору позики. Суд зазначає, що до позову не додано жодного доказу, з якого суд мав би можливість визначити, що саме грошові кошти, отримані [PERSON] за договором позики від 14.10.2015 року, були використані для погашення заборгованостей, на які він посилається. До матеріалів справи також не додано жодного доказу тих обставин, що отримані грошові кошти, були використані на інші потреби сім`ї, зокрема, лікування, навчання дитини, продукти харчування тощо. Крім того, суд звертає увагу, що позивачем [PERSON] не надано жодних доказів на підтвердження того, що під час перебування у шлюбі з [PERSON] у них були фінансові труднощі та інші проблеми, які зумовлювали необхідність взяття на себе боргових зобов`язань. Сам по собі факт згоди [PERSON] на укладення [PERSON] договору позики, за обставин даної справи, не вказує на те, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а позичені кошти використані для задоволення потреб сім`ї. У зв`язку з цим суд не вбачає підстав для віднесення вказаного боргового зобов`язання до спільного майна колишнього подружжя, а відповідно не вбачає підстав для виникнення у [PERSON] солідарного обов`язку за цим зобов`язанням. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем не доведено факту укладення договору позики від 14.10.2015 року в інтересах сім`ї, а також факт використання позичених коштів в інтересах сім`ї. У зв`язку з цим позивачем не доведено наявності підстав для виникнення у [PERSON] солідарного обов`язку за позиковим зобов`язанням, що виникло на підставі договору позики від 14.10.2015 року. На підставі цього суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог. У постанові ВП ВС від 14.06.2023 року у справі № 755/13805/16-ц було зазначено, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129). Оскільки суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову через його необґрунтованість, то питання застосування позовної давності судом не вирішується. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати сторони позивача слід покласти на позивача. Стороною відповідача заявлено про наявність судових витрат у відзиві, що був залишений без розгляду. При цьому будь-яких доказів на підтвердження понесення цих витрат або понесення їх у майбутньому стороною відповідача не надано, як і не подано повідомлення про те, що такі докази будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення. У зв`язку з цим судові витрати сторони відповідача слід покласти на відповідача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed