Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-11 00:00:00

15 листопада 2025 року [PERSON] (далі - позивач) звернулась до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що довгий час проживають окремо, спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на шлюб і сім`ю, відсутність взаєморозуміння, спільне господарство не ведеться та не вирішується існуючі побутові проблеми. Посилаючись на неможливість подальшого спільного проживання, позивач просив розірвати шлюб. Ухвалою Центрального районного\~суду м.\~Миколаєва від 22 листопада 2024 року матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, передано на розгляд до Миколаївського районного суду Миколаївської області. 30 грудня 2024 року вказана цивільна справа надійшла до Миколаївського районного суду Миколаївської області та згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 грудня 2024 року, розподілена головуючому судді Лопіній О.О. Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 31 грудня 2024 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, справу призначено до розгляду по суті у судовому засіданні. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, при цьому разом з позовною заявою подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила розглядати справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, при цьому 03 лютого 2025 року подав на адресу суду заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності. Відповідно до ч. 1\~ст. 223 ЦПК України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні докази, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. 05 березня 2011 року сторони уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а. с. 4). У подружжя є діти: дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] ; син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 5,6). Через різні погляди на шлюб і сім`ю, відсутність взаєморозуміння, почуття любові один до одного, сторони фактично припинили шлюбні стосунки. Спільне господарство подружжям не ведеться. Згідно з положеннями ч. 1\~ст. 21 Сімейного кодексу України\~(далі -\~СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Статтею 51 Конституції України\~визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Крім того, частиною 1\~статті 24 СК України\~визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3, 4\~ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України(далі -ЦПК України) позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на викладене, суд вважає, що примирення сторін та поновлення сімейних стосунків між ними є неможливим, а подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, інтересам їхніх дітей. За таких обставин, шлюб підлягає розірванню. Враховуючи наведене вище, а також те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, позивачу належить повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що складає 605 грн. 60 коп., а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 605 грн. 60 коп.

Outcome: approved