Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 19.02.2024 у справі №756/2641/20 по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.122, ч.1 ст.125 КК України щодо потерпілого [PERSON] , закрито кримінальне провадження та звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності. Відповідно до ухвали суду, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Лугова, 12, а саме, на автостоянці ТРЦ «Караван», реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на спричинення середньої тяжкості тілесного ушкодження, відповідач усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у виді середньої тяжкості тілесного ушкодження і бажаючи їх настання, [PERSON] підійшов до [PERSON] та почав хаотично наносити удари по тілу, тим самим спричинивши останньому чисельні синці на передпліччях, грудній клітині, садна в ділянці передньої поверхні правого колінного суглобу, що відноситься до легкого тілесного ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров`я), після чого наніс удар правою ногою в область голови, завдавши останньому закриту травму голови у вигляді сукупності окремих ушкоджень, а саме комплекс ушкоджень у вигляді синця/садна в ділянці носу, крововиливу в м`які тканини даної анатомічної ділянки, перелому лобної кістки, що відноситься до тілесного ушкодження середньої тяжкості (за критерієм тривалості розладу здоров`я), крім того комплекс ушкоджень у вигляді синця (синців)/садна (саден) в ділянці носу, крововиливу в м`які тканини відповідної даної анатомічної ділянки, перелому носових кісток, що відноситься до легкого тілесного ушкодження, крім того тілесні ушкодження у вигляді синця та садна на обличчі з крововиливом в м`які тканини відповідної анатомічної ділянки, що відноситься до легкого тілесного ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров`я). З огляду на зазначене, позивачу знадобилося довготривале амбулаторне лікування для відновлення свого стану здоров`я. На оплату лікування, лікувальних засобів, процедур та препаратів позивачем було витрачено 50000 гривень. Крім того, діями відповідача позивачу була нанесена моральна шкода, яка полягає у перенесених душевних стражданнях у зв`язку з нанесенням позивачу великої кількості тілесних ушкоджень та перебування останнього в шоковому стані в цей момент від несподіваності таких дій. Позивач [PERSON] зазначає, що частина тілесних ушкоджень на його обличчі та голові не минули безслідно та залишили за собою невиліковні шрами, які в свою чергу продовжують створювати йому дискомфорт у повсякденному житті по сьогоднішній день. Ураховуючи вищевикладене позивач просить стягнути з відповідача 50 000,00 грн на відшкодування витрат на лікування та 150000,00 грн моральної шкоди. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 16.04.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням. Розгляд справи постановлено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. 19.06.2024 до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Штіфонова П.С. надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача у задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі, серед іншого, зазначаючи, що вказаною ухвалою суду вина відповідача [PERSON] не встановлювалася, оскільки кримінальне провадження було закрито у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності зі спливом строків притягнення особи до кримінальної відповідальності. Відповідач вину у вчиненні вказаних правопорушень не визнав ні на досудовому розслідуванні, ні під час судового розгляду. Крім того, наданими до суду доказами вина [PERSON] не підтверджується, а навпаки спростовується. Також, ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 19.02.2024 не встановлювалися питання, чи мали місце дії (бездіяльності) та чи вчиненні вони [PERSON] , тож вона не має жодного доказового значення. Інших доказів до позовної заяви не додано. Таким чином, жодними допустимими доказами не встановлено та позивачем не підтверджено, що йому було завдано фізичну, матеріальну чи моральну шкоду. Також, не надано жодного доказу того, що [PERSON] завдав [PERSON] будь-яку шкоду. Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження факту, що позивач проходив лікування та жодними допустимими доказами позивач не довів факт завдання йому моральної шкоди (як і будь-якої іншої шкоди) та не обґрунтував суму відшкодування ймовірної шкоди. Сторона позивача в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася. При цьому, у судовому засіданні 22.01.2025 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених у позові. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову. Допитаний у судовому засіданні 22.01.2025 в якості свідка [PERSON] суду показав, що [PERSON] є цивільним чоловіком його доньки. Свідку зателефонував [PERSON] (відповідач), щоб він його забрав з Києва, біля торгового центру «Караван». Приїхавши туди, свідок побачив, що [PERSON] стояв з хлопцями, свідок привітався і поїхав припаркувати машину. Повернувшись, побачив, що з [PERSON] з [PERSON] (позивач) тягали один одного за одежу, на руках [PERSON] був предмет, схожий на кастет, [PERSON] повалив [PERSON] на землю. Поруч була група десь троє людей, один з них вдарив ногою по руці [PERSON] , внаслідок чого в останнього вилетів з руки телефон та розлетівся. Потім підійшли два інших хлопців і почали розбороняти [PERSON] та [PERSON] . Свідок забрав [PERSON] , допомагав йому встати, оскільки у нього боліла рука, був розбитий лікоть. Зазначає, що [PERSON] не бив [PERSON] кулаками. Суд, заслухавши учасників судового процесу, допитавши свідка, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до частин першої, сьомої статті 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Судом встановлено, що ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 19.02.2024 (справа № 756/2641/20) клопотання захисника [PERSON] адвоката Штіфонова П.С. про закриття кримінального провадження та про звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 125 КК України, в зв`язку із закінченням строків давності в кримінальному провадженні, внесеному 30.01.2016 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016100050001010, у відношенні [PERSON] обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 125 КК України задоволено. Звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 125 КК України, а кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України із підстав закінчення строків давності, передбачених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 49 КК України. Ухвала суду не оскаржувалась та набрала законної сили 27.02.2024. У тексті ухвали суду зазначено, що 29.01.2016, близько 15 год. 30 хв., [PERSON] , разом із невстановленими особами знаходився за адресою: [ADDRESS] , а саме, на автостоянці ТРЦ «Караван», де помітили [PERSON] . В той час у [PERSON] виник злочинний умисел, спрямований на умисне нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] . Перебуваючи за вищевказаною адресою, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на спричинення середньої тяжкості тілесного ушкодження, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у виді середньої тяжкості тілесного ушкодження і бажаючи їх настання, [PERSON] підійшов до [PERSON] та почав хаотично наносити удари по тілу [PERSON] , тим самим спричинивши останньому чисельні синці на передпліччях, грудній клітині, садна в ділянці передньої поверхні правого колінного суглобу, що відноситься до легкого тілесного ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров`я), після чого наніс удар правою ногою в область голови, завдавши останньому закриту травму голови у вигляді сукупності окремих ушкоджень, а саме комплекс ушкоджень у вигляді синця/садна в лобній ділянці справа, крововиливу в м`які тканини даної анатомічної ділянки, перелому лобної кістки, що відноситься до тілесного ушкодження середньої тяжкості (за критерієм тривалості розладу здоров`я), крім того комплекс ушкоджень у вигляді синця (синців)/садна (саден) в ділянці носу, крововиливу в м`які тканини даної анатомічної ділянки, перелому носових кісток, що відноситься до легкого тілесного ушкодження, крім того тілесні ушкодження у вигляді синця та садна на обличчі з крововиливом в м`які тканини відповідної анатомічної ділянки, що відноситься до легкого тілесного ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров`я). Таким чином дії [PERSON] , що виразилися у спричиненні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу, кваліфікуються за ч. 1 ст. 122 КК України. Дії [PERSON] , що виразились у спричиненні умисного легкого тілесного ушкодження, кваліфікуються за ч. 1 ст. 125 КК України. Частиною першою статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності (делікту) є склад цивільного правопорушення, необхідними елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань встановлено статтею 1166 ЦК України. Згідно з положеннями статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.1 та п. 2 (абз. 5) постанови від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, у порядку, встановленому Кримінально-процесуальним кодексом України. При вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені Кримінальним Кодексом. Інститут звільнення від кримінальної відповідальності не означає декриміналізації діяння, а звільняє конкретних осіб від відповідальності за злочин, що ними було вчинено. Відтак звільнення від кримінальної відповідальності не означає виправдання особи чи визнання її невинуватою. Статтею 284 КПК передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження. Всі підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. Зокрема, до нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження належить звільнення особи від кримінальної відповідальності. Суд звертає увагу на те, що кримінальне провадження щодо відповідача було закрито не з причин відсутності події або складу злочину, а саме через збіг строків притягнення до кримінальної відповідальності. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 у справі №398/571/15ц зазначив, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінальнокараного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими. Відповідно до частини третьої статті 285 КПК України обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати про закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку. Таким чином, [PERSON] був обізнаний щодо характеру прийняття відповідного процесуального рішення суду, зокрема, те, що підстави прийняття такого рішення суду мають нереабілітуючий характер, разом з тим, його захисник заявив клопотання про закриття кримінального провадження з нереабілітуючої підстави. Тобто якщо відповідач не погоджувався з суттю пред`явленого йому обвинувачення чи підставою закриття кримінального провадження, яка не є реабілітуючою, він був вправі заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави і наполягати на своєму повному виправданні (реабілітації). Подання клопотання про закриття кримінального провадження за закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності є правом обвинуваченого, однак це не спростовує нереабілітуючий характер відповідної підстави звільнення особи від кримінальної відповідальності. Виправдувального вироку у кримінальному провадженні немає, а закриття справи у зв`язку з закінченням строку давності не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Така позиція узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 455/229/17, 27 травня 2021 року у справі № 577/977/19. Згідно із частини 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Звільнення від кримінальної відповідальності з підстав частини першої статті 49 КПК України не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду. Водночас за змістом частини шостої статті 82 ЦПК України, не лише вирок, але і ухвала про закриття кримінального провадження із звільненням від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду у цивільному провадженні виключно в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою. Посилання відповідача на те, що ні під час судового розгляду справи, ні зараз він не визнає своєї вини правового значення не мають, так як визнання вини не є умовою звільнення від кримінальної відповідальності в зв`язку з закінченням строків давності. Суд також критично ставиться до показань свідка, оскільки він не бачив усіх деталей початку вказаної події, при цьому свідок надавав суб`єктивну оцінку події. Також, суд вважає, що покази свідка не спростовують обставин зазначеного правопорушення, встановленого під час розгляду справи про кримінальне правопорушення. Щодо позовних вимог про відшкодування витрат на лікування. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Частиною першою статті 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Відповідно до статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Як зазначалося вище, ухвалою Оболонского районного суду міста Києва від 19.02.2024 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження закрито. Обґрунтовуючи наявність понесених витрат, позивач посилався на завдання йому відповідачем тілесних ушкоджень, внаслідок чого він поніс витрати на лікування, лікувальні засоби, процедури та препарати на загальну суму 50 000,00 грн. Відповідно до статей 12, 76, 77 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів понесення позивачем витрат на лікування, лікувальні засоби, процедури та препарати. З огляду на вищевикладене, обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог у частині стягнення витрат на лікування, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, а тому суд вважає позов у цій частині недоведеним, в зв`язку з чим дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення зазначених витрат. Стосовно позовних вимог у частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно зі ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Згідно з пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Відповідно до п.27 Постанови при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. Судом встановлено, що позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у перенесених душевних стражданнях позивача внаслідок отримання тілесних ушкоджень, яких зазнав позивач, а тому враховуючи характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його житті, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення попереднього стану, з урахуванням засад розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 30 000,00 гривень. Визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб позивача, і не призведе до його безпідставного збагачення, що узгоджується з п. 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19). Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 30 000,00 грн. У решті заявлених позовних вимог, слід відмовити. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial