Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що він успадкував у порядку спадкування за заповітом після смерті бабки [PERSON] 5/6 часток спадщини, яка відкрилася після її смерті. Спадщина складається із двох земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,7698 гектарів, кадастровий номер 6823381000:08:002:0467 та площею 0,1673, кадастровий номер 6823381000:08:002:0466. Іншим спадкоємцем є [PERSON] . Сертифікованим інженером-землевпорядником [PERSON] запропоновано розподіл спірних земельних ділянок, що відображений на схемах технічної документації із землеустрою. 06 серпня 2024 року на адресу відповідачки направлено лист щодо погодження у виділі земельних ділянок в натурі відповідно до схем поділу, проте відповідачкою такого погодження не було надано. За таких обставин, вважає за необхідне здійснити поділ спірних земельних ділянок, виділити їх у приватну власність та припинити спільну часткову власність. Ухвалою суду від 14 серпня 2024 року відкрито провадження у справі за даним позовом, призначено підготовче засідання, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов. Ухвалою суду від 12 грудня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав. Відповідачка будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, у судове засідання не з`явилася, відзиву на позов до суду не надіслала. Суд, заслухавши представника позивача, безпосередньо дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. [INFO] померла [PERSON] (а.с.79). Позивач успадкував у порядку спадкування за заповітом після смерті бабки [PERSON] по 5/6 часток двох земельних ділянок: площею 1,7698 гектарів, кадастровий номер 6823381000:08:002:0467 та площею 0,1673, кадастровий номер 6823381000:08:002:0466 (а.с.7, 8). 05 червня 2024 року позивачу видано витяги з Державного реєстру речових прав, які підтверджують, що він є власником 5/6 часток земельної ділянки із кадастровим номером 6823381000:08:002:0467 та 5/6 часток земельної ділянки із кадастровим номером 6823381000:08:002:0466 (а.с.9, 10). 06 серпня 2024 року на адресу відповідачки направлено лист щодо погодження у виділі земельних ділянок в натурі відповідно до схем поділу (а.с.11, 12). За зверненням позивача, інженер-землевпорядник [PERSON] запропонував розподіл спірних земельної ділянки із кадастровим номером 6823381000:08:002:0467 та земельної ділянки із кадастровим номером 6823381000:08:002:0466 (а.с.13-36, 37-60). Вартість земельної ділянки площею 0,1673 га, із кадастровим номером 6823381000:08:002:0466 становить 9000 грн, а земельної ділянки площею 1,7698 га із кадастровим номером 6823381000:08:002:0467 становить 88000 грн (а.с.61, 62). Позивач є особою з інвалідністю другої групи (а.с.64). Із матеріалів спадкової справи №6/2024, яка заведена після смерті [PERSON] видно, що позивач подав заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . На день смерті [PERSON] , із нею проживала відповідачка. [PERSON] заповіла позивачу земельну ділянку площею 1,94 га, згідно із державним актом Р1 № 805486. Відповідачка має право на обов`язкову частку у спадщині (а.с.95-146). Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно із ч.1ст.356ЦК України та ч. 1ст. 86 ЗК України, є спільною частковою власністю. З урахуванням вищенаведених норм закону та вказаних обставин на праві спільної часткової власності у позивача та відповідачки виникло право спільної часткової власності на вказані земельні ділянки. Як випливає з положення ч. 1 та ч. 3 ст.367 ЦК України та ст. 88 ЗК України, поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов`язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину. Проте, в тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту. Відповідачка не бажає вирішувати питання розподілу і встановлення порядку користування земельною ділянкою, що обмежує права позивача як співвласника, є незаконним і порушує права останнього. Дана обставина є перешкодою в реалізації позивачем за домовленістю сторін права на поділ в натурі земельної ділянки, яке перебуває у спільній частковій власності. Частиною 1статті 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, і статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисну прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. За таких обставин в порядку передбаченому ч. 3 ст. 367 ЦК України, позивач має право на звернення до суду за захистом свого майнового права, шляхом здійснення поділу земельної ділянки в натурі, відповідно до частки кожної зі сторін у спільній власності з метою припинення права спільної часткової власності на це майно. На замовлення позивача сертифікованим інженером землевпорядником розроблено схеми поділу спірних земельних ділянок. Зазначені схеми реалізовані з урахуванням інтересів, як позивача так і відповідачки. Забезпечено необхідну конфігурацію земельних ділянок, яка дозволяє здійснити під`їзд до земельних ділянок. І відповідно такий поділ є можливим, прийнятним та належним. Зі змісту статті 125 ЗК України випливає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Отже, зважаючи на положення статті 125 ЗК, новий власник земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства. У частині першій статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За правилами статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У частині першій статті 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до частин першої, третьої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків . Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Згідно зі статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини перша, друга, третя ). За змістом статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Таким чином, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності, що передбачено статтею 361 ЦК України. На підставі частини першої, другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Заперечень щодо поділу земельних ділянок та свого варіанту поділу відповідачка до суду не подала, відзиву на позов також не подавала. За таких обставин, оскільки земельні ділянки можуть бути поділені в натурі, внаслідок фактичного поділу можуть бути виділені окремі та цілісні об`єкти, поділ земельних ділянок в натурі не порушує прав відповідачки, тоді як перебування земельних ділянок у правовому режимі спільної часткової власності перешкоджає позивачу у реалізації прав на розпорядження своїх часток земельних ділянок, тому суд дійшов висновку про задоволення позову. Розподіляючи судові витрати у виді судового збору, суд керується частиною шостою статті 141 ЦПК України. Позивач подав позов із двома вимогами майнового характеру. Судовий збір, який підлягає сплаті за подання до суду даного позову становить 2422,40 грн, проте позивач є особою з інвалідністю другої групи, тому відповідно до вимог п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Отже,\~з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2422,40\~ грн. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Договором про надання правничої допомоги від 29 липня 2024 року, підтверджується наявність у представника повноважень на представлення інтересів позивача. Із квитанції про оплату гонорару та витрат за надання правничої допомоги видно, що позивачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу, що пов`язані з розглядом зазначеної цивільної справи, у загальному розмірі 7000,00 грн. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд бере\~до уваги,\~що у\~разі недотримання\~вимог ч.\~4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, якщо неспівмірність таких витрат буде доведена стороною, яка заявила таке клопотання (ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України). Водночас у правовому висновку, викладеному у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. У той же час відповідачка, яка належним чином повідомлялася про розгляд справи судом, не скористалася своїм правом заявити клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги, понесеної позивачем, із посиланням на неспівмірність таких витрат, а тому суд вважає їх розмір обґрунтованим. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн.

Outcome: approved