Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на землю серії ЖТ №122516, зареєстрований 09.11.2004 року за №010420900263 на земельну ділянку на ім`я [PERSON] площею 0,0430 га, розташованою за адресою: [ADDRESS] з кадастровим номером 1810136300:11:007:0015 та виключити відомості про вищевказану земельну ділянку з Державного земельного кадастру та з Поземельної книги в розділі Відомості про право власності, а саме в графах: інформація про власників земельної ділянки; частка в спільній власності; документ, що посвідчує право. При цьому посилається на те, що вона є власником земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0,0357 га. Відповідач отримала у спадщину земельну ділянку за вказаною адресою площею 0,0430 га, право власності на яку посвідчується державним актом на право власності на землю, виданим на ім`я спадкодавця [PERSON] з порушенням вимог закону чим порушено права позивача, як співвласника земельної ділянки. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 17.06.2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження. Від представника третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області до суду надійшли пояснення, в яких представник при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Представник первісного відповідача Житомирської міської ради надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Під час підготовчого провадження судом задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та заміну первісного відповідача Житомирської міської ради на належного відповідача [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просила його задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову у зв`язку з тим, що [PERSON] не є належним відповідачем по справі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Вислухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] є власником 89/100 часток в будинковолодінні за адресою [ADDRESS] , а інші 11/100 часток в будинковолодінні належали на праві приватної власності [PERSON] . Вищезазначене будинковолодіння розташоване, на земельній ділянці з кадастровим номером: 1810136300:11:007:0015. Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 13.04.2000 року №224 [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,0357 га за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 12.11.2002 року №79 [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,0336 га за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Вищезазначені рішення містять загальний розмір земельної ділянки, який по матеріалах інвентаризації становить 0,0693 га. На підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 13.04.2000 року №224 [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю серії II-ЖТ №043733, зареєстрований в Книзі записів державних актів за №5505 від 23.05.2000 року. На підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 12.11.2002 року №79 [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю серії I-ЖТ №044442, зареєстрований в Книзі записів державних актів за №7970 від 23.12.2002 року. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за №3-62 спадкоємицею вказаного в заповіті майна [PERSON] [INFO] , яка померла [INFO] , стала [PERSON] [INFO] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за №3-62 спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складалося з: 43/100 сотих частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (будинок цегляний, жилою площею 57,2 кв. м.); приватизованої земельної ділянки розміром 0,0336 га за зазначеною адресою згідно з актом серії I-ЖТ №044442. Кадастрова справа земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] (землекористувач [PERSON] ) 2002 року окрім іншого, містить висновок депутата Житомирської міської ради 24 скликання про можливість надання в приватну власність/користування на умовах оренди, продовження терміну оренди/земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] щодо погодження надання в приватну власність шляхом купівлі земельної ділянки у відповідності до плану розподілу меж [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Розподіл присадибної ділянки здійснено за згодою землекористувачів [PERSON] та [PERSON] за підписом депутата міської ради Мельничук П.П., датованого 24.10.2002 року. Державний акт на право приватної власності на землю серії ЖТ №122516, зареєстрований в Книзі записів державних актів за №010420900263 від 09.11.2004 року щодо земельної ділянки площею 0,0430 га з кадастровим номером 1810136:30011:007:0015, виданий [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за №3-62. Зазначений документ містить відомості про загальний розмір земельної ділянки, який становить 0,0693 га, з яких 0,0430 га належить [PERSON] , а 0,0263 га належить Житомирській міській раді, хоча на підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 13.04.2000 року №224 [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю серії II- ЖТ №043733, зареєстрований в Книзі записів державних актів за №5505 від 23.05.2000 року. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Бочелюк В.М. 12.03.2020 року заведено спадкову справу №9/2020. Після смерті [PERSON] заяву про прийняття спадщини на належну спадкодавцеві частину жилого будинку та земельну ділянку по [ADDRESS] на підставі заповіту від 13.02.2004 року, подала [PERSON] , яка є такою, що прийняла спадщину у встановлений законом строк. Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Частиною першою статті 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.\~ Згідно статті 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.\~120\~ЗК україни\~у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. Згідно ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків. Гарантіями права власності на земельну ділянку згідно ЗКУ визначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Вирішення земельних спорів та органи які мають право вирішувати земельні спори визначається ст. 158 ЗКУ. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах території територіальних громад щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, додержання громадянами правил добросусідства. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується у судовому порядку. Державний кадастровий реєстратор здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051. Відповідно до статті 177 Цивільного кодексу України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Статтею 179 Цивільного кодексу України визначено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Згідно із частиною 1 статті 181 Цивільного кодексу України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відповідно до частини 1 статті 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до положень частин 9 та 10 статті 79-1 Земельного кодексу України, земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Відповідно до статті 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Як визначено статтею 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З набранням чинності Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з 01 січня 2013 року державна реєстрація прав на земельні ділянки здійснюється спеціально уповноваженими органами державної реєстрації прав, та внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, в тому числі про власників, користувачів земельної ділянки відбувається в порядку інформаційної взаємодії із суб`єктами державної реєстрації прав. Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до вимог пунктів 1, 2 частини 1 статті 4 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягають право власності та речові права, похідні від права власності. Тобто, із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Отже, судом встановлено, що розмір земельної ділянки по [ADDRESS] , зазначений у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЖТ №122516 від 09.11.2004 року, виданому [PERSON] , а саме 0,0430 га, не відповідає розміру земельної ділянки 0,0336 га, зазначеному у державному акті на право власності на землю [PERSON] та свідоцтві про право на спадщину від 13.02.2004 року. Також у оскаржуваному державному акті не зазначено співвласника земельної ділянки, яким на той час була [PERSON] відповідно до виданого їй 23.05.2000 року Державного акту на право приватної власності на землю та розміру належної їй земельної ділянки. Будь-яких рішень органів місцевого самоврядування щодо зміни розміру та меж належної [PERSON] на праві власності земельної ділянки, не приймалося, доказів скасування або визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.02.2004 року, суду не надано. Таким чином, судом встановлено, що оскаржуваний державний акт суперечить правовстановлюючому документу на підставі якого він виданий, а саме свідоцтву про право на спадщину за заповітом від 13.02.2004 року та Державному акту на право власності на землю спадкодавця [PERSON] . Враховуючи вищенаведене, оскаржуваний державний акт на право власності на землю [PERSON] не відповідає вимогам ЗК України та ЦК України, порушує право власності позивача, як співвласника земельної ділянки, а тому має бути визнаний недійсним та підлягає скасуванню з виключенням відомостей про земельну ділянку відповідача з Державного земельного кадастру та Поземельної книги. Посилання представника відповідача на те, що [PERSON] не є належним відповідачем по справі, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Тобто, земельна ділянка, яка належала спадкодавцеві на підставі оскаржуваного державного акту, належить спадкоємцеві [PERSON] з часу відкриття спадщини, а саме з 19.01.2020 року. ЄСПЛ вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України»). На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved