Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-12 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (надалі також «Позивач») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі також «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі також «Відповідач 2»), в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» суму в розмірі 487 961,72 грн. 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.07.2009 року у справі №2-2012/2009. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19.12.2024 року провадження в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Гефест» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3% річних за невиконання грошового зобов`язання\~ в частині позовних вимог до [PERSON] закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Позовні вимоги мотивовано тим, що у зв`язку з невиконанням рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.07.2009 року у справі №2-2012/2009 про стягнення заборгованості відповідачі повинні сплатити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», яке є правонаступником ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», 3 % річних та інфляційні збитки в межах трирічного строку позовної давності. Представник Позивача на адресу суду подала заяву про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі. Не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , в судове засідання повторно не з`явилася, явку уповноваженого представника в судове засідання повторно не забезпечила, про причини неявки суду не сповістила, про дату та час судових засідань повідомлялася належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові конверти, які направлявся на зареєстровану адресу відповідача та повернулися на адресу суду з відмітками поштового органу «за відсутністю адресата». Крім того, про дату та час судового засідання [PERSON] судом повідомлялося шляхом публікації оголошення на сайті суду. На адресу суду Відзиву на позов від Відповідача не надходило. Оскільки відповідач вважається належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомила, відзиву не подала, а представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши доводи представника Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Рішенням (заочним) Івано-Франківського міського суду від 22 липня 2009 року у справі №2-2021/2009, яке набрало законної сили 18 березня 2010 року: стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , в користь Відкритого акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит», код ЄДРПОУ 20539586, 1 962 089 грн. 62 коп. заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії № 1142pv7-08 від 18.08.2008 року, 1700 грн. судвого збору і 30 грн. витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи, а всього 1 963 819 грн. 62 коп. 23.08.2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги з додатками. Відповідно до Додатку №1 до Договору відступлення прав вимоги від 23.08.2019, до Правонаступника стягувача перейшло також право вимоги по Кредитному договору договором №1142pv7-08 від 18.08.2008, укладеного з [PERSON] . Відповідно до Додатку №2 до Договору відступлення прав вимоги від 23.08.2019, до Правонаступника стягувача перейшло також право вимоги по Кредитному договору договором №1142pv7-08 від 18.08.2008, укладеного з [PERSON] . Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08 грудня 2020 року у справі №344/16573/20, яка набрала законної сили 23 грудня 2020 року: замінено стягувача у виконавчих листах, виданих Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області у справі №2-2021/2010 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та креди» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії та судових витрат, з Відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (код ЄДРПОУ: 42350033, адреса реєстрації: 01402, м.Київ, вул.Брановицького Ігоря, буд.3). Посилаючись на те, що станом на дату подання позову вищезазначене рішення суду про стягнення коштів залишається не виконаним, Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних збитків за невиконання грошового зобов`язання. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд враховує, що предметом позову в цій справі є стягнення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних та індексу інфляції за весь час прострочення відповідачами виконання зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду про стягнення кредитної заборгованості. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 2 та ч. 5 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а також у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Отже, у Відповідача на підставі рішення суду виникло солідарне грошове зобов`язання перед позивачем. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином згідно умовам договору та вимогам цього Кодексу. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вищенаведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові №6-2168цс-15 від 30 березня 2016 року, за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Частина друга статті 625 ЦК України визначає, що суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних (чи інший розмір, визначений договором) визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних за основу має братися саме прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Такий правовий висновок, викладений, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум (постанова Великої Палати Верховного Суду України від 04 червня 2019 року в справі №916/190/18, п.64). У постанові Верховного Суду від 30.03.2016 року у справі № 6-2168 цс 15 викладено висновок, що за період прострочення виконання рішення суду стягувач на підставі ст. 625 ЦК України має право стягнути з боржника 3% річних та інфляційні втрати. Верховний Суд підкреслив, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Отже предметом розгляду в даній цивільній справі є позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 3%річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, яке виникло у Відповідача на підставі Рішення (заочне) Івано-Франківського міського суду від 22 липня 2009 року у справі №2-2021/2009, яке набрало законної сили 18 березня 2010 року. Предметом доказування в даній справі, перш за все, є факт невиконання (неналежного виконання) Відповідачем вищевказаного судового рішення. Позивач вказує, що станом на дату подачі позову Рішення (заочне) Івано-Франківського міського суду від 22 липня 2009 року у справі №2-2021/2009 не виконано, а тому на підставі ст. 625 ЦК України просить стягнути 3% річних за весь період порушення грошового зобов`язання із врахуванням строку позовної давності у три роки в розмірі 487 961,72 грн. До позовної заяви позивач додав копію заочного рішення про стягнення боргу та копію ухвали суду про заміну сторони стягувача. Жодних доказів на підтвердження тих обставин, що Відповідач не виконала (неналежно, не в повному обсязі) рішення суду у справі №2-2021/2009 як добровільно, так і в примусовому порядку, а тому на день звернення до суду (28.06.2024 року) за [PERSON] рахується заборгованість, Позивачем до матеріалів справи не надано. Представником Позивача у позовній заяві також не зазначено, чи відбувалося добровільне виконання даного судового рішення, чи видавався судом виконавчий лист з метою його примусового виконання, чи пред`являвся він до органу державної виконавчої служби та, чи було відкрито відповідне виконавче провадження та чи здійснювалися в його рамках заходи примусового виконання рішення суду. Ухвалу про заміну стягувача постановлено ще в грудні 2020 року, а тому зміст даної ухвали також не може підтвердити вказані обставини невиконання рішення суду станом на день розгляду даної справи. Посилання представника Позивача у позовній заяві на висновок Верховного Суду у справі №913/618/21 не є підставою для звільнення його від доказування в рамках даної цивільної справи, оскільки предметом судового розгляду у справі №913/618/21 були інші, в тому числі, і процесуальні, обставини. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Верховний Суд наголосив, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у справі №401/1944/22, провадження № 61-10115св23 від 10 листопада 2023 року. Отже, звертаючись до суду з даним цивільним позовом та стверджуючи про невиконання Відповідачем рішення суду від 22.07.2009 року саме Позивач повинен довести наявність підстав для задоволення його позову тобто факт невиконання (неналежного) виконання судового рішення Відповідачем. Ненадання доказів щодо невиконання Відповідачем рішення суду та виключно лиш ствердження Позивачем такої обставини має характер лише припущення, що суперечить встановленим процесуальним законом правилам доказування у цивільній справі. Таким чином, аналіз доказів, наданих Позивачем, свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог, оскільки у матеріалах справи відсутні відомості про невиконання рішення суду у справі №2-2021/2009\~ [PERSON] , на підставі яких позивачем на підставі ст. 625 ЦК України нараховано 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, не надав жодних доказів на підтвердження зазначених обставин. За таких обставин та без наданих підтверджень про прострочення виконання грошового зобов`язання\~ за відповідний період, який зазначено у позові (з 12.03.2020 по 27.10.2021), позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. ст. 526, 527, 530, 536, 546, 549, 610-611, 625, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України

Outcome: dismissed