Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом та просить визнати за ним право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 53 кв.м., житловою площею 29,9, з відповідними господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позову покликається нате, що він народився [INFO] , і його батьками були [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про його народження. Його батька не стало ще у повоєнні роки, а [INFO] померла мати [PERSON] . На час смерті матері він проживав разом з нею, а після того, як поховав її, вступив у фактичне управління та утримання належного їй майна, зокрема житлового будинку [ADDRESS] . Оскільки після смерті матері вказаний будинок фактично перейшов у його володіння та користування, у нього не було нагальної потреби звертатися до нотаріуса із заявою про вступ у спадщину. Проте він вирішив зробити порядок з документами на будинок та звернувся до нотаріуса із заявою про вступ у спадщину. Державним нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначений будинок у зв`язку із тим, що ним не подано оригіналу правовстановлюючого документа, що підтверджується постановою державного нотаріуса Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Кушніра О.І. від 27.10.2021. Житловий будинок [ADDRESS] разом із відповідними прибудовами був закріплений за матір`ю з 1950 року, що підтверджуючими документами, які він подав суду. Інших правовстановлюючих документів щодо спірного житлового будинку на даний час не збереглося, а згідно довідки КП Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 27.09.2021 № 589 за вищезазначеною адресою проінвентаризовано будинок садибного господарськими будівлями і спорудами, проте право власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна не зареєстровано. Земельна ділянка, що знаходиться під будинком та призначена для його обслуговування, не приватизовувалась. Оскільки він не має можливості належним чином оформити свої спадкові права на вищезазначений будинок після смерті матері [PERSON] єдиним правовим способом відновлення його прав є звернення до суду з даним позовом про визнання права власності на вказаний житловий будинок. [PERSON] звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом в якому просить визнати за ним у порядку спадкування за законом після смерті сестри [PERSON] , [INFO], яка померла [INFO] право власності на житловий будинок [ADDRESS] . В обґрунтування позову покликається на те, що він є членом Львівського обласного товариства політичних в`язнів і репресованих, що підтверджується відповідним посвідченням. 12 квітня 1946 року його разом із рідною сестрою [PERSON] , [INFO]., за рішенням органів НКВС СРСР примусово виселено із належного їм житлового будинку [ADDRESS] на спецпоселення у Кіровську область Російської РСР (Сибір), а житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами та будівлями та усім майном, що перебувало як у будинку, так і на території будинковолодіння вилучили та конфіскували. Дані події пов`язані з тим, що його старша сестра [PERSON] , [INFO], та старший брат [PERSON] , [INFO] приймали участь в армії УПА. Брат [PERSON] , псевдо «[PERSON]», загинув від ворожої кулі НКВД-истів 13 листопада 1947 році у селі Вацевичі (сучасна назва села Залужани) Дрогобицького району Львівської області. Із заслання, він із сестрою [PERSON] були звільнені в 1948 року, а на підставі Закону Української РСР від 17 квітня 1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» є реабілітованими з поверненням конфіскованого майна або його вартості, що підтверджується відповідною довідкою №4/5/-15899с від 11.11.1992 року, виданою Інформаційним центром Управління внутрішніх справ Львівської області (сестра реабілітована посмертно). Однак, сестра [PERSON] після повернення із ворожого заслання прожила дуже коротке життя, оскільки сильно застудилась у ворожих краях та часто хворіла хронічними захворюваннями. Так, [INFO] , сестра [PERSON] померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть [NUMBER] , оригінал якого знаходиться у нього як спадкоємця сестри за законом, який прийняв спадщину після її смерті, оскільки був присутнім у місці смерті сестри та приймав активну участь в організації її похорону, заяв уповноваженому нотаріальному органу протягом трьох місяців з дня відкриття спадщини після смерті сестри [PERSON] про відмовлення від спадщини не подавав. Відтак на даний час він, є спадкоємцем за законом, котрий прийняв спадщину після смерті покійної [PERSON] , та має право успадкувати повернене їй як реабілітованому політичному в`язню конфісковане у сестри майно - житловий будинок [ADDRESS] з належними до нього господарськими спорудами та будівлями у селі Літиня Дрогобицького району Львівської області. За житловим будинком [ADDRESS] з належними до нього господарськими спорудами та будівлями, а також за прилеглою до цього будинковолодіння земельною ділянкою у селі Літиня Дрогобицького району Львівської області на даний час доглядає його син [PERSON] , [INFO] , однак правовстановлюючих документів, через бюрократичну тяганину, тривалі хвороби та поганий стан його здоров`я йому так і не вдалося оформити на зазначена майно до цього часу, зокрема оформити спадщину на конфісковане майно у сестри. З метою оформлення своїх спадкових прав на житловий будинок [ADDRESS] з належними до нього господарськими спорудами та будівлями у селі Літиня Дрогобицького району Львівської області після смерті сестри [PERSON] від його імені його сином на підставі нотаріально посвідченої довіреності надіслано рекомендованим листом приватному нотаріусу Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів В.Я. заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. На підставі цієї заяви приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів В.Я. заведено спадкову справу №146/2021 номер у Спадковому реєстрі 68620335) після смерті сестри [PERSON] та вчинено відповідні перевірки. Однак, на даний час у нього виникли об`єктивні перешкоди в отриманні у приватного нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті покійної сестри - спадкодавця [PERSON] , яке було конфісковано у неї та посмертно повернуто їй як реабілітованій особі, оскільки приватним нотаріусом відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на це спадкове майно. Внаслідок таких обставин, він вважав та був впевнений у цьому, що йому необхідно звернутись до суду із позовною заявою до відповідача Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області як органу місцевого самоврядування села Літиня Дрогобицького району Львівської області, на території якого знаходиться це нерухоме спадкове майно (адже інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті сестри [PERSON] та які б претендували на її спадкове майно немає), оскільки він не має можливості в будь-якій інший спосіб, в тому числі шляхом отримання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно спадкодавця, зреалізувати своє право на оформлення спадкових справ після смерті рідної сестри. В листопаді 2021 року, він звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області із позовною заявою до відповідача Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області про визнання права власності на нерухоме майно реабілітованого в порядку спадкування за законом. За наслідками розгляду цивільної справи №442/9001/21 (провадження №442/1780/2021) Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області 29 грудня 2021 року ухвалено судове рішення, яким заявлені ним позовні вимоги задоволено у повному обсязі, а саме: визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті сестри, [PERSON] , яка померла [INFO] . Проте, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29.12.2021 року у вищевказаній справі оскаржив в апеляційному порядку як особа, яка не приймала у часті в розгляді справи у суді першої інстанції [PERSON] . Львівський апеляційний суд за наслідками розгляду апеляційної скарги [PERSON] на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29.12.2021 року у цивільній справі №442/9001/21 прийняв постанову, якою скасував рішення суду першої інстанції та відмовив йому у задоволенні заявленого ним позову в повному обсязі. З огляду на такі обставини, він змушений звернутись до суду з даною позовною заявою до відповідача [PERSON] , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог про визнаним права власності на спадкове майно реабілітованого в порядку спадкування за законом. Ухвалою суду від 19.10.2023 матеріали цивільної справи № 442/6741/22, провадження 2/442/173/2023 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області, третіх осіб: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів Віолети Янівни, Дрогобицької державної нотаріальної контори про визнання права власності на нерухоме майно реабілітованого в порядку спадкування за законом об`єднати в одне провадження в із цивільною справою № 442/9424/21, провадження № 2/442/156/2023 за позовом [PERSON] до Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області, третьої особи [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] з належними до нього господарськими спорудами та будівлями у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] . Об`єднаній справі присвоєно № 442/9424/21, провадження № 2/442/156/2023, суд повернувся до підготовчого судового засідання в об`єднаній справі. В процесі підготовчого судового засідання учасники справи скористались своїми процесуальними правами визначеними ЦПК України, судом прийняті відповідні процесуальні рішення, і протокольною ухвалою суду від 26.03.2024 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник адвокат Гринда Р.М. вимоги поданої позовної заяви підтримали в повному обсязі з підстав викладених у ній. [PERSON] та його представник адвокат Галишин А.В. просили суд позов задоволити, а в задоволенні позову [PERSON] просили відмовити. Представник [PERSON] адвокат Гринда Р.М. в межах розгляду даної справи подав суду відзив на позовну заяву [PERSON] в якому зазначив, що спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Отже, спадкоємці можуть успадкувати тільки те майно, яке було у померлого, і неможливо успадкувати те майно, якого у спадкодавця не було, зокрема неможливо успадкувати право власності, якщо померлий не був власником майна на час смерті. Житловий будинок [ADDRESS] з належними до нього господарськими спорудами та будівлями по [ADDRESS] рішенням Меденицького райвиконкому від 13 грудня 1949 року був переданий переселенцю з Польщі [PERSON] - матері [PERSON] , що стверджується про це довідкою Меденицького райфінвідділу від 5 березня 1950 року, з якої слідує що це був будинок вкритий соломою, та те, що [PERSON] повністю за нього розрахувалася. Крім того, згідно архівної довідки з Державного архіву Львівської області від 12.03.2001, [PERSON] разом з п`ятьма своїми дітьми залишила на території Польщі господарське майно, зокрема житловий будинок ще більшої площі. В такий спосіб, [PERSON] отримала право на житловий будинок [ADDRESS] , тобто не безплатно, а фактично в обмін на інший будинок, і розрахувалася за нього. Згідно тоді чинного ЦК УРСР 1922 року (ст. 207), до договору міни застосовуються відповідні правила про купівлю-продаж. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець зобов`язується прийняти це майно і виплатити умовлену ціну (ст. 108). Згідно ЦК УРСР 1922 року (ст. 60), від особи, що добросовісно придбала майно не безпосередньо від власника,останній вправі витребувати майно (ст. 59) лише в тому випадку, коли воно ним (власником) загублене або в нього пограбоване. У 1949 році власником будинку стала [PERSON] , будинок [ADDRESS] не належав на час смерті [PERSON] , а як наслідок, він не входив до складу спадщини після смерті. [PERSON] на час своєї смерті там не проживала, там проживали вже інші люди. Вказав, що відповідно до статті 5 Закону № 962-ХІІ «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», вилучені будівлі та інше майно по можливості (якщо будинок незайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям натурою. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна. Не підлягають поверненню (компенсації) будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів. Те, що будинок був конфіскований підтверджується довідкою від 11.05.2005 року № 63, виданою комісією з поновлення прав реабілітованих при Дрогобицькій районній раді. Отже, націоналізований (муніципалізований) будинок не підлягає поверненню. Спадкування безвідносно до осіб, що беруть у цьому участь, здійснюється відповідно до норм цивільного законодавства в загальному порядку, а не відповідно до Закону № 962-ХІІ «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», і даний Закон до спадкування не застосовується. Будинком після смерті свої матері користувався [PERSON] , прийнявши спадщину шляхом вступу у фактичне володіння. Будинок не закинутий і ним користувалися. Прийняття спадщини [PERSON] після смерті сестри [PERSON] насправді не відбулося. [PERSON] не довів належними, допустимими та достовірними доказами факт вступу у спадщину. [PERSON] суду пояснив, що він з [PERSON] постраждали від сталінських репресій. У 1946 році сім`ю [PERSON] було виселено в Сибір, і у 1948 році він з сестрою повернувся на Україну. У спірний будинок заселилась його мати на початку літа 1946 року, так як також була переселена із сім`єю, де проживала до своєї смерті. Він весь час доглядав за будинком, робив ремонт, підтримував його в належному стані. Із старого будинку він зробив фактично новий. Він із [PERSON] не конфліктував, відносини у них були нормальні. У 2020 році [PERSON] попросив в нього ключ від будинку так як хотів поїхати на могили родичів, відвідати спірний будинок. Надавши ключ [PERSON] , останній йому його не повернув. У 2021 році до нього подзвонив син [PERSON] - [PERSON] , і сказав йому щоб той забрав з будинку свої речі. При цьому [PERSON] поміняв ключі від будинку і на його вимогу йому дублікату не надав. Вказав, що він допустив помилку, що не оформив необхідні документи на будинок після смерті матері. Відзначив, що посилання представника [PERSON] адвоката Паращака Н.Б. на те, що будинок перебував в оренді його матері не відповідають дійсності, оскільки в той час коли мати користувалась будинком поняття «оренди» не існувало. Вважає, що [PERSON] в незаконний спосіб бажає заволодіти спірним будинком. Представник [PERSON] адвокат Гринда Р.М. в судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя з підстав наданих ним пояснень. Аналогічною була позиція адвоката Галишина А.В., який представляв інтереси [PERSON] в процесі розгляду даної справи. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його адвокат Паращак Н.Б. вимоги поданої позовної заяви підтримали в повному обсязі з підстав викладених у ній та відзиві на позовну заяву [PERSON] , просили суд позов задоволити, а в задоволенні позову [PERSON] просили відмовити. Представник [PERSON] адвокат Паращак Н.Б. в межах розгляду даної справи подав суду письмові пояснення - відповідь на відзив [PERSON] де зазначив, що в матеріалах справи наявна архівна довідка від 05 березня 1950 року, відповідно до якої згідно з рішенням Меденицького райвиконкому від 13 грудня 1949 року за [PERSON] закріплено будинок у селі Літиня, який належав [PERSON] , і даною довідкою підтверджується факт належності спірного житлового будинку до депортації покійній сестрі [PERSON] та спростовує факт права власності [PERSON] на це будиноковолодіння у с. Літиня Дрогобицького району Львівської області, яке просто було надано родині [PERSON] в користування на правах оренди. [PERSON] не додано жодного належного, достатнього та допустимого доказу у підтвердження факту права власності покійної матері [PERSON] на спірне нерухоме майно - на житловий будинок [ADDRESS] . У матеріалах справи наявні численні належні, допустимі та достатні докази про факт перебування спірного будинковолодіння у користуванні (в оренді) родини відповідача [PERSON] , головою сім`ї якої була [PERSON] , яка померла ще у 1981р. у селі Літиня Дрогобицького району Львівської області. Крім цього, [PERSON] вибув у місто Дрогобич із села Літиня ще у квітні 1958 року та ніколи більше не проживав і не був зареєстрованим разом із своєю мамою [PERSON] , що підтверджується належним та достовірним доказом записом у погосподарській книзі Літинської сільської ради Дрогобицького району Львівської області. За спірним житловим будинком на даний час уже багато років доглядає син [PERSON] - [PERSON] , який проживає у спірному будинковолодінні, здійснює поточний ремонт будинку господарських споруд та будівель з метою недопущення їх руйнування, обробляє земельну ділянку, закріплену за цим господарством. З цього є очевидним безпідставність та неналежна обґрунтованість твердження [PERSON] про те, що націоналізований будинок не підлягає поверненню, оскільки процедура націоналізації цього нерухомого майна ніколи не відбувалась у розумінні законодавства, яким така процедура була передбачена. [PERSON] є єдиним спадкоємцем 2-ї черги законом після смерті сестри [PERSON] , а посилання на норми Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»,є його посиланням на ці норми права з метою правового обґрунтування підстав належності спірного майна реабілітованим жертвам тоталітарного комуністичного режиму, в тому числі покійній сестрі [PERSON] , яка за життя просто не встигла повернути належне собі нерухоме майно через зрозумілі та очевидні обставини. Проведення [PERSON] ремонтних робіт у спірному будинку то такі твердження зовсім не заслуговують уваги, оскільки за тривалий час (десятки років) спірний дерев`яний житловий будинок як і будь-яке інше аналогічне нерухоме майно відповідної конструкції потребувало не одного поточного ремонту, щоб можна було використовувати таке житло за його цільовим призначенням. Жодного капітального ремонту у спірному житловому будинку з належними до нього господарськими спорудами та будівлями ніким не проводилось до цього часу. Поточного ремонту цього житлового будинку [PERSON] не здійснював,оскільки ним не надано у підтвердження цього жодного доказу, адже з дня вибуття [PERSON] з села Літиня на постійне місце проживання у місто Дрогобич з квітня місяця 1958 рокувін більше ніколи не проживав у цьому житловому будинку! [PERSON] не вступав у володіння та управління спадковим майном своєї матері [PERSON] адже, його покійній матері ніколи не належав на праві власності спірний житловий будинок [ADDRESS] , а перебував у користуванні сім`ї [PERSON] на правах оренди. Зазначені обставини свідчать, що [PERSON] немає жодних підстав претендувати на спадкове майно матері [PERSON] (за наявності у неї як спадкодавця такого спадкового майна), оскільки не прийняв спадщину після смерті матері у передбачений Законом спосіб. На день смерті [PERSON] окрім її сина - [PERSON] , були ще живими два старші сини спадкодавця: [PERSON] та [PERSON] , який був інвалідом 1-ї групи, і чи прийняли ці особи спадщину після смерті матері - [PERSON] як її спадкоємці першої черги за законом із поданих документів [PERSON] у даній цивільній справі встановити неможливо. [PERSON] суду пояснив, що 07 квітня 1946 року, його із сестрою [PERSON] , НКВДисти вивезли на північ із батьківського будинку. У 1948 році вони із сестрою втекли і повернулись на Україну. Після смерті сестри він є першим спадкоємцем, так як вона була власником будинку з якого їх виселили. Чотири роки тому він заборонив [PERSON] відвідувати будинок так як вважає його своїм, і на даний час там господарює його син [PERSON] . Він не звертався із вимогою повернути йому конфіскований будинок так як мав проблеми із здоров`ям. Представник [PERSON] адвокат Паращак Н.Б. в судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя з підстав наданих ним пояснень. Представник відповідача за первинним позовом [PERSON] та за позовом [PERSON] до Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області [PERSON] в судовому засіданні під час розгляду справи вказав, що при вирішенні заявлених позовних вимог [PERSON] та [PERSON] покладається на думку суду, позиції жодної із сторін селищна рада не займає. Треті особи: приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів В.Я., представник Дрогобицької державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явились, подали суду відповідні письмові повідомлення в яких просили проводити розгляд справи у їх відсутності, з приводу задоволення позовних вимог поклались на думку суду. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечив позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі, позовні вимоги [PERSON] , свого батька, підтримав в повному обсязі з підстав, які ним викладені письмово. Вказав, що вхідний замок на дверях спірного будинку він поміняв після того коли було постановлено рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області про задоволення позову його батька. Йому відомо, що [PERSON] не має права на цей будинок так як туди його вселили НКВДисти. У спірному будинку [PERSON] проживав до кінця 1950 років, а потім переїхав жити у м. Дрогобич, і жодних покращень будинку не робив. На даний час він використовує спірний будинок, доглядає його, зробив документи на своє ім`я так як вважає цей будинок батьківським. Розглянувши матеріали справи, заслухавши присутніх учасників справи, давши належу оцінку письмовим доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказів регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіряючи порушення здійснення позивачами права на спадкування, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так судом встановлено, що [PERSON] - позивач за первісним позовом, народився [INFO] , і його батьками були - [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданого повторно серії [NUMBER] від 28.02.1968. Учасники справи не заперечували той факт, що [PERSON] разом із своєю сестрою [PERSON] 1946 року були виселені НКВДистами у Сибір, і у 1948 році він з сестрою повернувся на Україну. У спірний будинок в с. Літиня Дрогобицького району Львівської області на початку літа 1946 року заселилась мати [PERSON] із сім`єю, де проживала до своєї смерті. Батько [PERSON] помер у повоєнні роки, а [INFO] померла його мати, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] від 23.07.1981. Матеріалами справи підтверджується те, що житловий будинок [ADDRESS] з належними до нього господарськими спорудами та будівлями по [ADDRESS] , рішенням Меденицького райвиконкому від 13 грудня 1949 року був переданий переселенцю з Польщі [PERSON] - матері [PERSON] , що стверджується довідкою Меденицького райфінвідділу від 5 березня 1950 року (т.2 а.с. 73). Крім того, згідно архівної довідки з Державного архіву Львівської області від 12.03.2001 року [PERSON] разом з п`ятьма своїми дітьми залишила на території Польщі господарське майно, зокрема житловий будинок ще більшої площі (т. 2 а.с.74) Відповідно до довідки від 05 березня 1950 року вбачається, що згідно з рішенням Меденицького райвиконкому від 13 грудня 1949 року за [PERSON] закріплено будинок у селі Літиня, який належав [PERSON] . Відповідно до довідки Меденицької селищної ради від 03.11.2021 № 523 вбачається, що [PERSON] безпосередньо перед смертю [PERSON] проживав разом з нею (без реєстрації) в [ADDRESS] , та взяв майно спадкодавця (т.1 а.с. 10). Водночас, у такій довідці № 523 від 03.11.2021 року у супереч закону нічого не вказано про ступ [PERSON] в управління та володіння майном матері, як і передбачено чинними на той час нормами матеріального права - нормами цивільного права, якими було врегульовано спадкові відносини на день смерті матері [PERSON] . Державним нотаріусом Бобурчаку С.М. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначений будинок у зв`язку із тим, що ним не подано оригіналу правовстановлюючого документа, що підтверджується постановою державного нотаріуса Першої дрогобицької державної нотаріальної контори Кушніра О.І. від 27.10.2021 (т. 1 а.с.7). Постановою приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Петрів В.Я. 15.11.2021 було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його сестри [PERSON] у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності на спадкове майно, а саме на житловий будинок в [ADDRESS] (т. 2 а.с.33). Відповідно до довідки, яка видана у вигляді інформації Меденицькою селищною радою Дрогобицького району Львівської області вбачається, що згідно записів по господарських книг Літинської сільської ради, житловий будинок по [ADDRESS] , до дня смерті [PERSON] , яка склалася [INFO], перебував у її користуванні на правах оренди (т.2 а.с.34). Дана обставина, яка зазначена у вказаній довідці підтверджується копіями з по господарських книг Літинської сільської ради, які містяться в матеріалах даної справи (т.2 а.с. 35-38). Згідно п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. З огляду на обставини справи, до даних правовідносин слід застосувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР) в редакції, чинній на час смерті [PERSON] , а також норми Цивільного кодексу Української РСР 1922 року на час смерті [PERSON] . Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, а також ст. 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею 524 Цивільного кодексу Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з момент, відкриття спадщини. Статтею 549 вказаного кодексу передбачено, що спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] посилається на те, що на час відкриття спадщини, [PERSON] не залишала за собою заповіту, він проживав разом з матір`ю на час її смерті, вступив у фактичне управління належним їй житловим будинком та його утримання, він вважається таким, що прийняв спадщину та успадкував майно, належне матері на час її смерті. Разом з тим, згідно до приведених норм цивільного законодавства, прийняття спадщини повинно бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони або фактично вступили в управління або володіння спадковим майном або подали державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини. Доказів щодо вступу в управління та володіння майном, як то довідок державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що [PERSON] в подальшому після відкриття спадщини сплачував податки, зокрема, земельний, чи оформляв договори на отримання комунальних послуг, та доказів їх оплати із зазначенням конкретного часу, матеріали справи не містять. [PERSON] до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався, доказів, які б свідчили, що він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, не надав. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення права власності в нотаріальному порядку (постанова Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі № 450/3258/17 (провадження № 61-13688св21)). Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Разом з тим, спадкоємцю може належати в порядку спадкування лише те майно, право на яке за життя набув спадкодавець. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 332/2880/18 (провадження № 61-11768св20). Разом з тим, [PERSON] не представив суду належних та допустимих доказів, про те, що спадкове майно перебувало у власності його матері [PERSON] . Представник [PERSON] адвокат Паращак Н.Б. неодноразово під час розгляду справи вказував про те, що згідно записів по господарських книг Літинської сільської ради, житловий будинок по [ADDRESS] , до дня смерті [PERSON] , яка склалася [INFO], перебував у її користуванні на правах оренди. [PERSON] категорично заперечував даний факт, однак письмових доказів на спростування даного факту суду не надав. Одночасно матеріали справи також не містять перелічених вище письмових доказів, які б підтверджували підставність позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно після смерті сестри, і в процесі розгляду даної справи такі суду не надані. Під час розгляду даної справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у дружніх відносинах, однак після 2020 року між ними виникла неприязнь через спірне спадкове майно. Жоден з них у спірному будинковолодінні в [ADDRESS] , не проживав, так як забезпечені житлом в м. Дрогобичі Львівської області. Крім того [PERSON] в поданій позовній заяві покликається на те що згідно статті 416 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1922 року, чинній на час відкриття спадщини у зв`язку із смертю сестри [PERSON] , зазначено, що допускається спадкоємство за законом і за заповітом згідно з нижченаведеними статтями. Відповідно до абзацу першого статті 429 Цивільного кодексу Української РСР в редакції Указу президії Верховної Ради УРСР від 17.12.1945 року встановлено, що якщо спадкоємець присутній в місці відкриття спадщини, на протязі трьох місяців з дня її відкриття не заявить належному нотаріальному органу про відмовлення від спадщини, він вважається таким, що її прийняв. [PERSON] до позовної заяви додав довідку Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області за № 544 від 15.11.2021, з якої вбачається що він був присутнім у місці відкриття спадщини у зв`язку із смертю рідної сестри [PERSON] , яка померла [INFO] в с.Літиня Дрогобицького району Львівської області (т. 2 а.с.32). Однак на думку суду така довідка може бути розцінена як належний та допустимий доказ, оскільки викладена в ній інформація не містить жодного підґрунтя на підставі чого та з яких джерел така інформація була отримана селищною радою у 2021 році. Під час розгляду даної справи судом встановлено, що кожен учасник процесу з числа позивачів трактує обставини на підставність позовних вимог на свою користь, при цьому належних доказів про це суду не надали. Що стосується посилання [PERSON] на обставини, які викладені ним в позовній заяві, суд вважає за необхідне відзначити, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» вилучені будівлі та інше майно по можливості (якщо будинок незайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям натурою. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна. Не підлягають поверненню (компенсації) будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів. Заяви про компенсацію та повернення майна подаються не пізніше трьох років з моменту набрання чинності цим Законом або з дня одержання особо довідки про реабілітацію згідно з цим Законом. Відповідно до ч. 3 п. 9 Постанови Верховної Ради України «Про тлумачення закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» в редакції 2015 року конфісковані будинки не можуть бути повернуті реабілітованому (його спадкоємцям першої черги), якщо первинному набувачу вони були передані правомірно і знаходяться у його власності або перебудовані у нежилі будівлі чи суттєво перебудовані. Можливість повернення реабілітованому будинку (його частини) в натурі вирішується з урахуванням конкретних обставин: правомочного проживання там громадян, більшого порівняно з його вартістю розміру затрат на перебудову, потреби у продовженні його використання для соціальних потреб (дитячих закладів, лікарень тощо). Не можуть бути повернені жилі будівлі, будинки реабілітованому (його спадкоємцям першої черги), якщо первинному набувачу вони були передані правомірно і знаходяться у його власності або перебудовані у нежилі будівлі чи суттєво перебудовані. В разі неможливості повернення будівель чи майна у натурі реабілітованому (його спадкоємцям першої черги) їх вартість відшкодовується установами, організаціями та їх правонаступниками громадянам та їх спадкоємцям, а якщо ці фізичні та юридичні особи та їх правонаступники невідомі - фінансовими органами з коштів місцевого бюджету у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. В матеріалах даної цивільної справи містяться листи про надання інформації, які поступили з архівного відділу Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області від 31.12.2024 за № 3.7/22, Дрогобицької районної військової адміністрації № 53-01-33/60/0/2/-25 від 21.01.2025 про те, що у протоколах засідань комісії з поновлення прав реабілітованих Дрогобицької районної ради і документах до них за 1991-1997 роки, що є на зберіганні в архівному відділі Дрогобицької райдержадміністрації у фонді Дрогобицької районної ради Львівської області, немає інформації про розгляд заяви [PERSON] та виплати коштів за конфісковане майно та будівлі. З огляду на вказане суд вважає за необхідне відзначити, що [PERSON] було відомо, що він підпадає під дію Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», не скористався своїм правом на можливість повернення реабілітованому конфіскованого майна чи його вартості, як це передбачено Законом. Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії», заява № 52854/99, від 24 липня 2003 року). Отже, крім принципів цивільного права - справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Таким чином, зважаючи на усе вищевикладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] слід відмовити, що буде у повній мірі справедливим по відношенню до учасників справи, і забезпечить дотримання принципу верховенства права.

Outcome: dismissed