Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-09 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про незаконне утримання дитини та забезпечення повернення дитини до країни постійного проживання в якому він просив суд постановити рішення, яким визнати незаконним вивезення та утримання [PERSON] на території Німеччини (вулиця Юстус Йонас 21, 98673 Айсфельд, Німеччина) неповнолітньої дитини [PERSON] ; повернути неповнолітню дитину [PERSON] до країни постійного перебування - України; якщо рішення не буде виконано добровільно, зобов`язати [PERSON] передати неповнолітню [PERSON] на території Німеччини уповноваженим посадовим особам Консульства України в Федеративній Республіці Німеччина для забезпечення повернення дитини до України та покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до України на позивача. Позивач та його представник позовні вимоги підтримали, проти заочного рішення не заперечували. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином у встановленому законом порядку, що підтверджується довідкою про доставку повідомлення у додаток «Viber», довідкою про доставку електронного листа та повернутим поштовим відправленням, відзив на позовну заяву відповідачка не подавала, а тому зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Вивчивши матеріали\~справи,\~суд вважає,\~що позовні\~вимоги підлягають\~задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Встановлено, що від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . (а.с. 11) Згідно посвідчення серії [NUMBER] [PERSON] є дитиною-інвалідом. (а.с. 13) Батьки дитини [PERSON] є громадянами України, таким чином [PERSON] також є громадянкою України. Як зазначає позивач, 27 лютого 2022 року відповідачка [PERSON] разом з неповнолітньою дочкою [PERSON] покинула місце свого проживання та виїхала спочатку у м. Львів, а в подальшому 02 березня 2022 року в Німеччину. Згідно протоколу опитування від 07 лютого 2024 року [PERSON] пояснив, що 15 листопада 2023 року в месенджер телеграм написала його дочка [PERSON] , з якою він не мав можливості спілкуватися з березня 2022 року. Дочка [PERSON] дуже просила і скаржилася на ставлення матері до неї. Мати її б`є, обзиває, морально пригнічує. Дитина з 7 років має інвалідність (цукровий діабет 1 типу інсулінозалежна). Дочка скаржиться, що мати змушує проти її волі жити в Німеччині. (а.с. 20) Згідно протоколу опитування та наданого стороною відповідача відеозапису від 12 лютого 2024 року дитина [PERSON] пояснила, що 27 лютого 2022 року вона разом з мамою виїхали з Краматорська, а 08 березня 2022 року прибули до Німеччини. Про виїзд та те, що її вивезено з України мати не повідомляла, ініціатором поїздки до Німеччини і виїзду з України була мама. [PERSON] вказала, що у неї з татом до від`їзду, були хороші відносини. Після переїзду в Німеччину з татом не спілкувалася, оскільки це було прохання матері. Повідомила, що десь в жовтні 2023 року взнала телефон батька та зв`язалась з ним з метою отримання від нього психологічної підтримки та допомоги. [PERSON] підтвердила, що самостійно звернулась до батька з проханням допомогти у поверненні в Україну та вказала, що у неї наявне бажання жити з татом. (а.с. 22) Представником позивача [PERSON] було здійснено запит до Департаменту охорони здоров`я/офіційної медико-соціальної психіатричної служби, Відділу ІІ Управління з питань міграції системи імміграції та громадянського стану та отримано відповідь Управління у справах молоді Хільдбурггаузена, згідно якої 11 квітня 2024 року [PERSON] була взята під опіку Управління у справах молоді Хільдбурггаузена за її власним бажанням, оскільки від батька [PERSON] була надіслана заява про фізичне та психологічне насильство по відношенню до [PERSON] з боку матері. (а.с. 48-56) Згідно протоколу опитування та наданого стороною відповідача відеозапису від 16 листопада 2024 року дитина [PERSON] повідомила, що в квітні 2024 року до неї приїхала служба захисту прав дітей та забрали в місто Зуль, де в приміщенні Червоного Хреста вона перебувала два місяці. Наразі вона знаходиться в Німеччині у місті Вільмарс в дитячому будинку. Зазначила, що бажає повернутися додому та проживати разом з батьком (а.с. 87-88) Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Статтею 15 Закону України «Про міжнародні договори» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно з принципом сумлінного дотримання міжнародних договорів Україна виступає за те, щоб й інші сторони міжнародних договорів України неухильно виконували свої зобов`язання за цими договорами. Згідно із ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Отже, міжнародні договори України по суті ієрархічно розташовуються вище від інших актів законодавства України та мають під собою конституційний статус, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 8 Конституції України, вона має найвищу юридичну силу. Крім того, в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року №13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» також зазначено, що застосовуючи міжнародні договори України під час здійснення правосуддя, суди повинні враховувати, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Частиною 1 статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що Україна, виступаючи за сумлінне виконання міжнародних договірних зобов`язань, тим самим підтверджує проголошене в статті 18 Конституції України прагнення неухильно дотримуватися загальновизнаних принципів і норм міжнародного права. Згідно із ст. ст. 3, 9, 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Суд звертає увагу, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, їхні найкращі інтереси повинні стояти понад усе (рішення ЄСПЛ «X. проти Латвії» (X v. Latvia), заява № 7853/09, п. 96 від 26 листопада 2013 року). Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Загальні принципи щодо зв`язку між Конвенцією та Гаазькою конвенцією, обсягу розгляду судом міжнародних заяв про викрадення дітей, найкращих інтересів дитини та процесуальних зобов`язань держав наведені в рішенні ЄСПЛ у справі «X. проти Латвії» (X v. Latvia), заява №7853/09, пункти 93 - 108 від 26 листопада 2013 року, а також у низці інших рішень щодо проваджень у справах про повернення дітей відповідно до Гаазької конвенції (див. рішення у справах «Момуссо та Вашингтон проти Франції» (Maumousseau and Washington v. France), заява №39388/05, пункт 68, від 06 грудня 2007 року, «Ігнакколо-Зеніде проти Румунії» (Ignaccolo-Zenide v. Romania), заява №31679/96, пункт 102, ЄСПЛ 2000-I, «Йосуб Карась проти Румунії» (Iosub Caras v. Romania), заява №7198/04, пункт 38, від 27 липня 2006 року, «Шоу проти Угорщини» (Shaw v. Hungary), заява №6457/09, пункт 70, від 26 липня 2011 року, та «Аджіч проти Хорватії», заява №22643/14, пункти 93 - 95, від 12 березня 2015 року (справа «Сатановська та Роджерс проти України» (заява №12354/19) від 28 січня 2021 року). Відповідно до п. 1 ст. 6, ст. ст. 8, 13 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, яка набула чинності для України 01 вересня 2006 року. Статтями 1, 2 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей визначено, що цілями цієї Конвенції є: забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з договірних держав або утримуваних у будь-якій із договірних держав; забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї договірної держави, ефективно дотримувалися в інших договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 3 вищевказаної Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. Права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Як зазначено в постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі №335/5615/19 виходячи зі змісту Гаазької конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утримуванням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримування дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримування (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції). Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого відбулась зміна місця проживання дитини. Судом встановлено, що до переїзду до Німеччини дитина постійно проживала разом з батьками в України, що підтверджується наданими позивачем документами. Як і те, що [PERSON] не давав дозволу на виїзд дитини за межі України та одразу розпочав процедуру розшуку та повернення дитини. Відповідно до ст. 14 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей Встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи запитуваної держави можуть безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, формально визнані або не визнані у державі постійного проживання дитини, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів, які застосовувалися б у такому випадку. Таким чином, наявні в матеріалах справи докази у своїй сукупності дають підстави вважати, що [PERSON] в порушення батьківських прав [PERSON] самостійного прийняла рішення щодо зміни місця проживання їх спільної неповнолітньої доньки - [PERSON] , і фактично визначила її нове місце проживання в Німеччині, без згоди батька, чим порушила батьківські права позивача, як батька дитини, а також право дитини на належне виховання обома батьками. Стаття 5 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей визначає як незаконне таке переміщення або утримування дитини, коли при цьому порушуються права піклування про дитину, які належать заявнику, що включають в себе, зокрема, і право визначати місце проживання дитини. Отже, за вищевикладених обставин, вивезення та утримування дитини відповідачем на території Німеччини без згоди на те батька дитини - позивача є протиправним, а відповідач тим самим порушує права позивача на піклування про дитину, що включають право на визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] . Також статтями 11, 12 вищевказаної Конвенції встановлено, що судові й адміністративні органи договірних держав без затримок здійснюють усі процедури для повернення дітей. Якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Якщо судовий або адміністративний орган в запитуваній державі має підстави вважати, що дитина була переміщена до іншої держави, він може зупинити процедури або відмовити в прийнятті заяви про повернення дитини. Статтею 16 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей передбачено, що після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не буде вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення. ЄСПЛ у рішенні «X. проти Латвії» ((X v. Latvia) від 26 листопада 2013 року, заява № 7853/09, пункт 98)) зазначив, що не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній виключення до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно. Обов`язок\~доведення наявності\~підстав для\~відмови у\~поверненні дитини\~зазначена Конвенція\~покладає на\~особу,\~яка вчинила\~протиправне вивезення\~або утримання\~дитини (особу,\~яка заперечує\~проти повернення\~дитини). (Постанова ВС від 17 серпня 2022 року у справі №613/1185/19) Суд також виходить з того, що підстави для відмови у поверненні дитини, тобто факти, підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на сьогодні, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо. Відповідно до висновків ЄСПЛ, викладених у справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії», рішення від 12 липня 2011 року (заява №14737/09), рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Гаазької Конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Гаазькою конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення. Також ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії» ((X v. Latvia) від 26 листопада 2013 року, заява №7853/09, п. п. 101, 107)) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування цієї Конвенції (стаття 13 (а) та існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 Конвенції національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого суд розглядає відповідно до вказаної Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою. Стаття 8 Конвенції покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення з наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова у прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької Конвенції, так і недостатнє наведення підстав у рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько. У пункті 31 рішенні ЄСПЛ від 28 січня 2021 року у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (заява №12354/19) суд звернув увагу, що стаття 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Як відмова враховувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазькій конвенції, так і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 Конвенції, а також меті та завданню Гаазькій конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, яка не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які мають вузько тлумачитися. Це також дозволить суду, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд (§ 31). Статтями 157, 160 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини, а також визначення місця проживання дитини вирішуються батьками спільно та за згодою. При цьому відповідно до статті 162 Сімейного кодексу України в разі, якщо один з батьків самочинно, без згоди другого з батьків, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, в тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання. Згідно правового висновку висловленого у постанові Верховного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 757/51046/17-ц, обов`язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини покладається на особу, яка незаконно перемістила дитину на територію іншої держави. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, встановивши на підставі наявних в матеріалах справи доказів фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, виходячи із найкращих інтересів дитини, враховуючи що місцем постійного проживання до переміщення дитини [PERSON] на територію Німеччини була Україна, а також те, що утримання дитини на території Німеччини було здійснене матір`ю без згоди батька [PERSON] , що порушує його право, як батька дитини на піклування дитиною, в зв`язку з чим є незаконним, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання незаконним вивезення та утримання [PERSON] на територію Німеччини (вулиця Юстус Йонас 21, 98673 Айсфельд, Німеччина) неповнолітньої дитини [PERSON] та зобов`язання [PERSON] повернути неповнолітню дитину [PERSON] до країни постійного перебування України або передати неповнолітню [PERSON] на території Німеччини уповноваженим посадовим особам Консульства України в Федеративній Республіці Німеччина для забезпечення повернення дитини до України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved