Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

27 червня 2024 року представник [PERSON] адвокат Ліфлянчик Станіслав Ігорович звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , у якому просить: - припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності, в цілому, на житловий будинок, загальною площею 30,2 кв.м., житловою площею 11,6 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] ; - присудити на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Свій позов позивач обґрунтовує тим, що сторони є співвласниками житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] в розмірі по 1/2 частки кожного. Тривалий час відповідач не користується будинком, не підтримує його технічний стан, не несе витрати на його утримання. В будинку мешкають та постійно ним користуються позивач та обидві доньки сторін, які іншого житла, окрім вказаного будинку, не мають. Будинок є неподільною річчю, спільне використання житлового будинку сторонами неможливе, відповідач тривалий час проживає в іншому житлі, витрат на утримання спірного будинку не несе, в позасудовому порядку вирішити питання щодо отримання компенсації за належну відповідачу 1/2 частину спірного будинку неможливо, що змусило позивача звернутися до суду з означеним позовом. Відповідачем відзиву на позов не подано. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2024 року провадження у справі відкрито, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання. 28 листопада 2024 року ухвалою суду закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача просив провести заочний розгляд справи, тому як відповідач зловживаючи процесуальними правами, що полягали у тривалому проведенні підготовчого провадження, де ним заявлялося клопотання щодо відкладань розгляду для звернення за правовою допомогою та подання відзиву, відзиву так і не подано, адвоката не залучено. Після закриття підготовчого провадження було достатньо часу для звернення за правовою допомогою до судового засідання, однак в судовому засіданні заявлене клопотання про відкладення розгляду справи для звернення за правовою допомогою, і в наступне судове засідання не з`явившись, подане клопотання про відкладення розгляду справи з причин неможливості участі адвоката, при цьому будь-яких відомостей щодо укладення договору з адвокатом, або наявність відповідного доручення не надав. А тому просив провести заочний розгляд справи. Позовні вимоги позивача в повному обсязі підтримав та, посилаючись на ті ж підстави, просив суд задовольнити вимоги [PERSON] . Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений судом. Розгляд справи призначений на 28 січня 2025 року був відкладений за клопотанням відповідача, який просив відкласти розгляд справи для звернення за правовою допомогою. 05 лютого 2025 року відповідачем до канцелярії суду подано заяву, у якій повторно просить відкласти розгляд справи, через неможливість участі у засіданні адвоката, при цьому будь-яких відомостей щодо укладання договору з адвокатом та/або відомостей щодо зайнятості не надав. З урахуванням поведінки відповідача, який неодноразово просив відкласти розгляд справи для звернення за правовою допомогою, жодних доказів щодо неможливості прибуття представника суду не надав, в судове засідання, у яке повторно прибули свідки для допиту не з`явився. Відзиву на позов не подав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у\~разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.\~280\~ЦПК\~України. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , 2002 року народження, показала, що вона є донькою сторін. У будинку за адресою: [ADDRESS] вона разом з батьками та старшою сестрою мешкали з її дня народження. Останні шість-сім років відповідач [PERSON] не мешкає з ними, проживає зі своєю новою дружиною за іншою адресою. Весь час проживання з батьком вона пам`ятає як досить страшні часи, тому як вона панічно боїться відповідача. [PERSON] завжди підіймав руку як на її мати, так бив і її та сестру. Навіть коли батьки розлучилися, відповідач продовжував проживати в цьому будинку та продовжував наносити побої їм трьом. Після того, як відповідач виїхав з цього будинку, він фактично не спілкується з нею. Щодо неодноразово побиття [PERSON] матері, її та сестер мамою викликалася поліція, які були наслідки за результатами цих викликів їй невідомо. Мати намагалася вирішити питання щодо будинку, по [ADDRESS] , шляхом оформлення права власності на дітей, тому як [PERSON] постійно мав заборгованість по аліментах; однак прийшовши до нотаріуса для здійснення правочину нотаріус повідомив, що угода не може бути посвідчена, через те, що [PERSON] перебуває у реєстрі боржників. Влітку 2024 року [PERSON] у стані алкогольного сп`яніння приходив ввечері до них та вимагав, щоб [PERSON] сплатила йому кошти за половину будинку. Спільне проживання та використання цього будинку батьками неможливе, тому як в будинку є лише одна кімната, в якій живуть вони втрьох. Відповідач з дружиною, сином дружини та спільною дитиною мешкають за іншою адресою. Крім того, відповідач періодично зловживає спиртними напоями, вчиняє скандали та застосовує фізично насильство як до [PERSON] так і до неї із сестрою. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , 1996 року народження, показала, що вона є донькою сторін. Приблизно до 2018 року вона з [PERSON] , [PERSON] та молодшою сестрою, 2002 року народження мешкали в будинку по [ADDRESS] . Скільки вона себе пам`ятає, батько часто зловживав спиртними напоями, погрожував усім членам родини фізичною розправою, та неодноразово бив як матір, так і її з сестрою, у зв`язку з чим викликалася поліція після приїзду якої він поводив себе чемно і запевняв, що вподальшому все буде гаразд. У 2013 році батьки розлучилися, одна батько продовжував мешкати разом з ними, продовжував пиячити, погрожувати фізичною розправою та скоював побиття. Після 2018-2019 р.р. відповідач виїхав з будинку та оселився зі своєю новою дружиною, де мешкає дотепер. Через велику заборгованість по аліментах, [PERSON] з [PERSON] домовилися, що частину будинку, що належить відповідачу оформлять на дітей, однак необхідно було знятися з реєстрації у вказаному будинку їй тимчасово, що вона і зробила. У нотаріуса оформити правочин не вийшло, через те, що [PERSON] перебував у реєстрі боржників. Після цього вона не змогла знову зареєструватися за вказаною адресою, тому як батько не надав своєї згоди. Тривалий час вона продовжує мешкати у цьому будинку не зареєстрована. Іншого житла ані вона з сестрою, ані мати немає. Суд, заслухавши представника позивача, свідків: [PERSON] , [PERSON] дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом було встановлено, що сторони є співвласниками житлового будинку, загальною площею 30,2 кв.м., житловою площею 11,6 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , який був ними придбаний в шлюбі 06 грудня 1997 року на ім`я [PERSON] . Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі №183/4091/19 від 02 вересня 2019 року зазначене нерухоме майно визнано спільною сумісною власністю подружжя, за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину вказаного будинку (а.с. 10-15). З відповіді КП НБТІ ДОР за № 1663/24 від 19.06.2024 року на ім`я [PERSON] вбачається, що власниками житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] є: [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 06.12.1997 Новомосковською державною нотаріальною конторою за р.№ 6788, зареєстрованого в БТІ 07.04.1998 за р.№ 13663-82 (1/2 частина); [PERSON] на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.09.2019, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за р.№ 35535934 (1/2 частина). При обстеженні житлового будинку, проведеного інженером з інвентаризації нерухомого майна [PERSON] встановлено, що оскільки в житловому будинку є лише одна житлова кімната площею 11,6 кв.м., тому за технічними показниками будинок не може бути поділений в натурі, 1/2 частку будинку виділити в окреме користування неможливо (а.с. 30). Відповідно до висновку про вартість майна вартість об`єкта нерухомого майна житлового будинку, загальною площею 30,2 кв.м., житловою площею 11,6 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] станом на 07 червня 2024 року складає 150000 грн, вартість 1/2 частки цього будинку 75000 гривень (а.с. 32-34). З витягу № 751 від 10.05.2024 року про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні розташованому за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що у вказаному житловому будинку зареєстровані: [PERSON] , 2002 р.н., [PERSON] , 1974 р.н., [PERSON] , 1976 р.н. (а.с. 24). З квитанції № 147781793 від 29 серпня 2024 року вбачається, що [PERSON] внесені кошти у розмірі 75000 гривень (сімдесят п`ять тисяч) гривень на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області у зазначеній цивільній справі (а.с. 55). Згідно інформації з ДРРНМ за № 403727397 від 14.11.2024 року [PERSON] є власником 1/2 частини житлового будинку, загальною площею 30,2 кв.м., житловою площею 11,6 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] (рішення про державну реєстрацію від 01.11.2024); іншого нерухомого майна за ним не зареєстровано (а.с. 103). Відповідач також є батьком малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] матір`ю якого є [PERSON] (а.с. 102). Новомосковський РВП ГУНП в Дніпропетровській області за вих. 47/7320 від 11.06.2024 року повідомив, що 27.01.2017 та 10.03.2017 стосовно [PERSON] за скоєння адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП були складені протоколи про адміністративні правопорушення, та вподальшому направлені для розгляду до суду (а.с. 36). З метою перевірки відомостей щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення з автоматизованої системи документообігу суду та реєстру судових рішень встановлено, що: - у справі № 183/574/17 постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року [PERSON] , який мешкає у [ADDRESS] звільнено від адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП на підставі ст. 22 КУпАП та оголошене усне зауваження, де потерпілою є [PERSON] ; - у справі № 183/1262/7 постановою цього ж суду від 03 липня 2017 року провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно [PERSON] , який мешкає у [ADDRESS] , за ч.1 ст. 173-2 КУпАП - закрите у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, де потерпілою є донька [PERSON] ; - у справі № 183/2718/19 постановою цього ж суду від 05 червня 2019 року провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно [PERSON] , який мешкає у [ADDRESS] , за ч.1 ст. 183-1 КУпАП закрите за відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення; - у справі № 183/10229/24 постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2024 року [PERSON] , який мешкає у [ADDRESS] ; зареєстрований за адресою: [ADDRESS] визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та на нього накладене адміністративне стягнення; потерпілою є його дружина [PERSON] . З заяв, поданих [PERSON] також вбачається, що він мешкає за адресою: [ADDRESS] . Правовідносини, що регулюють припинення права на частку у спільному майні, визначені наступними нормами закону. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Частиною 3\~ст.12\~ЦПК України передбачено,\~що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1\~ст.76 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1\~ст.\~15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує,\~що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України\~передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу вимог\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі\~ст. 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Статтею 365 ЦК України\~визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Аналіз положень\~статті 365 ЦК України\~дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. При цьому питання про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. Аналогічний висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 та у постанові Верховного Суду від 01 червня 2023 року у справі №344/2399/21. Перелічені вище докази беззаперечно доводять наявність всіх обставин для припинення права на 1/2 частки спірного житлового будинку, визначені\~ст. 365 ЦК України, а саме житловий будинок є неподільним, спільне володіння і користування спірним житловим будинком є неможливим, припинення права на частку не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, який, в даному випадку, отримає грошову компенсацію за частку нерухомого майна. Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання про обґрунтованість заявлених позовних вимог та їх задоволення в повному обсязі. Суду надано достатньо доказів про те, що частка відповідача у спірному нерухомому майні не може бути виділена в натурі, спільне використання житлового будинку сторонами є неможливим, внесена позивачем грошова компенсація за частку вартості спільного нерухомого майна не завдасть істотної шкоди відповідачеві. На підставі викладеного,

Outcome: approved