Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-11 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 02.09.2024 року надійшла позовна заява АТ « Сенс Банк» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, розраховану на підставі ст. 625 ч. 2 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду, у розмірі 680498,39 гривень. При подачі позову було сплачено судовий збір у розмірі 8 165,99 грн. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2015 року були задоволені позовні вимоги ПАТ « Альфа-Банк» ( новою назвою якого є АТ « Сенс-Банк») і стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №13-65-06/274 від 09.08.2007 року в розмірі 296 056,55 грн., яке досі не виконане , внаслідок чого у кредитора виникло право на стягнення компенсаційних витрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Від представника позивача надана заява про розгляд справи за відсутністю сторони позивача. Відповідач , яка повідомлялась про судові засідання за зареєстрованим місцем проживання, яке було встановлено шляхом отримання відповіді №806974 від 25.09.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру, або її представники до судових засідань не з`явились, заяв по суті справи або клопотань зі сторони відповідачки не надано. Як встановлено судом заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2015 року по справі №520/1969/15 були задоволені позовні вимоги ПАТ « Альфа-Банк» та з [PERSON] стягнута заборгованість за кредитним договором №13-65-06/274 від 09 серпня 2007 року в розмірі 296056,55 грн., з яких: - заборгованість по кредиту - 285258,88 грн.; - заборгованість по відсотках: - 5947,69 грн; - пеня - 4849,98 грн. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29.07.2016 року була визнана неподаною та повернута апеляційна скарга [PERSON] на заочне рішення суду від 30.11.2015 року. При розгляді даної справи судом було встановлено, що 09 серпня 2007 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] було укладено договір №13-65-06/274, згідно якого відповідачка отримала кредитні кошти в розмірі 40000 (сорок тисяч) доларів США, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 08 серпня 2019 року. 17 грудня 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», відповідно до чинного законодавства України був укладений Договір відступлення права вимоги, за умовами якого відбулося відступлення права вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами. Згідно договору відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №13-65-06/274 від 09 серпня 2007 року, що було укладено між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та відповідачкою [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк». Згідно розрахунку, станом на 12 січня 2015 року, [PERSON] має заборгованість за кредитом в розмірі 296056 (двісті дев`яносто шість тисяч п`ятдесят шість) гривень 55 копійок, з яких: заборгованість по кредиту - 285258 (двісті вісімдесят п`ять тисяч двісті п`ятдесят вісім) гривень 88 копійок; заборгованість по відсотках: - 5947 (п`ять тисяч дев`ятсот сорок сім) гривень 69 копійок; пеня - 4849 (чотири тисячі вісімсот сорок дев`ять) гривень 98 копійок. Крім того постановою Одеського апеляційного суду від 14.09.2023 року по справі №947/36722/20, яка набрало законної сили та не була оскаржена, було частково задоволена апеляційна скарга та рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.06.2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов адвоката Пахомова І.Ю. в інтересах [PERSON] до АТ "Альфа-Банк", державного реєстратора КП "Агенція Державної реєстрації" Кушнерової Р.В. про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Кушнерової Р.В. КП "Агенція Державної реєстрації" про державну реєстрацію права власності за АТ "Альфа-Банк" на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 34,3 кв.м. Припинено право власності АТ "Альфа-Банк" на об`єкт нерухомого майна - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 34,3 кв.м. За змістом постанови від 14.09.2023 року вбачається що судом було встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором №13-65-06/274 від 09 серпня 2007 року між банком і [PERSON] було укладено іпотечний договір, за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» квартиру [ADDRESS] . 13 травня 2019 року відповідач АТ «Альфа-Банк» здійснив перереєстрацію права власності на квартиру у державному реєстрі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кушнерової Римми Вячеславівни про державну реєстрацію прав та обтяжень (із відкриттям розділу) індексний номер: 46898950 від 16.05.2019 в супереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, виданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VІІ, що набрав законної сили 07 червня 2014 року, так як квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 34,3 кв.м використовується як місце постійного проживання позивача а крім того, іншого житла позивач немає, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №313826759 від 01 листопада 2022 року, яка сформована під час розгляду справи судом апеляційної інстанції. Ухвалою від 20.05.2024 року Київського районного суду м. Одеси по справі №947/36566/20 були залишені без розгляду позовні вимоги АТ « Альфа-Банк» про визнання [PERSON] , [PERSON] такими що втратили право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 12.08.2022 позачерговими загальними зборами акціонерів АТ « Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства « Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс-Банк». Доказів щодо пред`явлення виконавчих листів до виконавчої служби по виконанню рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2015 року по справі №520/1969/15 не надано. Згідно розрахунку вимог банку , за період з 30.11.2015 по 23.02.2022 нарахована заборгованість 24,00% по тілу кредиту у сумі 432 530,62 грн.; згідно ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України за період з 30.11.2015 по 23.02.2022 нарахована заборгованість по 3% річних по відсотках та пені у сумі 2 019,90 грн., заборгованість за інфляційними витратами за кредитну заборгованість по тілу кредит236 977,74 грн., заборгованість за інфляційними витратами на кредитну заборгованість по відсотках та пені у сумі 8 970,12 грн. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із правовими наслідками порушення грошового зобов`язання врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК (п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 12 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин»). Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанова ВП ВС від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц). Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова ВП ВС від 18.03.2020 у справі № 902/417/18). При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність (постанова ВП ВС від 05.04.2023 в справі № 910/4518/16. Отже, проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання (постанова ВП ВС від 04.02.2020 в справі № 912/1120/16). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору. В контексті вище наведеного, суд дійшов висновку, що підставою для застосування положень ст. 625 ЦК України є встановлення: наявності обов`язку боржника; невиконання цього обов`язку впродовж певного періоду часу; вини особи, що призвело до невиконання або неналежного виконання зобов`язання (тобто, протиправність невиконання). Одночасно, суд зауважує, що поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо) (лист Верховного Суду України від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України»). За обставинами даної справи, кредитор на власний розсуд розпорядився своїми правами та звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, кредитор звернувся до державного реєстратора з метою зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки та 16.05.2019 державний реєстратор прийняв відповідне рішення. Однак, вказане рішення було скасоване рішенням суду від 14.09.2023, оскільки на предмет іпотеки поширювалась дія ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив чинність в вересні 2021. Таким чином обставини яки перешкоджали озерненню стягненню на предмет іпотеки шляхом реєстрації за кредитором права власності на вказане майно відсутні. Разом з тим, відомості щодо виконання заочного рішення від 30.11.2015 про стягнення заборгованості відсутні тому неможливо встановити наявність не припинених зобов`язань по стягненню основного боргу , так як відсутнє будь-яке підтвердження наявності у кредитора права на поновлення строку пред`явлення виконавчих листів до виконання. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц). Як зазначено у постанові Верховного суду 22 січня 2025 року у справі № 602/140/23 Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: (1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; (2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; (3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18). Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності. Таким чином твердження позивача про те, що відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, тому в останнього виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, є необґрунтованими, так як вимога про стягнення трьох процентів річних не може задоволена, оскільки нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні, так як рішення суду про стягнення заборгованості з 2015 року не пред`явлено до виконання, при наявності вимог Закону України « При виконавче провадження» стосовно трьохрічного строку їх пред`явлення. Отже, за таких обставин, з врахуванням дії мораторію та його скасування в вересні 2021 року, категорії даного спору, оскільки докази наявності вини в діях відповідача щодо невиконання рішення суду від 30.11.2015 про стягнення заборгованості позивач до суду не надав, а відповідні обставини в процесі розгляду справи за наявних матеріалів справи не встановлені, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості на підставі ст. 625 ЦК України. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ). Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed