Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-02 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що 21 липня 2012 року з відповідачем у справі зареєстрував шлюб у виконкомі Кам`яницької сільської ради, актовий запис № 107, за час якого у них [INFO] народилася донька [PERSON] . Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 20 вересня 2022 року шлюб, зареєстрований 21 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] , розірвано; після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище « [PERSON] »; доньку [PERSON] , [INFO] , залишено на постійне проживання та виховання при батькові - [PERSON] . Наразі малолітня дитина проживає з ним за адресою: [ADDRESS] . Разом з цим, [PERSON] вже тривалий час неналежно виконувала покладені на неї батьківські обов`язки. Дитину практично не навідує, не приймає участі у її вихованні, не цікавиться її вихованням. З початку 2023 року відповідач взагалі перестала виконувати покладені на неї обов`язки, доньку на проживання і виховання залишила при ньому. Він, як батько, почав самостійно виховувати дитину. В свою чергу, мати зовсім не хвилює доля [PERSON] , вона не цікавиться донькою, її здоров`ям, останній раз бачила доньку в червні 2023 року. [PERSON] проживає у с. Ворочово Ужгородського району, де зарекомендувала себе посередньо, конфліктує із сусідами та родичами. Натомість він за місцем проживання характеризується з позитивної сторони. Всі витрати на виховання та утримання доньки він, як батько, несе самостійно. З огляду на вищевикладене просить позов задовольнити. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 грудня 2023 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі визначено суддю Чепурнова В.О. (а. с. 29). Ухвалою судді Перечинського районного суду від 15 грудня 2023 року загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом представника [PERSON] - адвоката Муругова Вячеславаслава Олександровича до [PERSON] , де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - орган опіки та піклування Перечинської міської ради Ужгородського району Закарпатської області, про позбавлення батьківських прав відкрито; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - орган опіки та піклування Перечинської міської ради Ужгородського району Закарпатської області; призначено підготовче судове засідання; визначено відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву (а. с. 32-33). Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 березня 2024 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі визначено суддю Ганька І.І. (а. с. 47). Ухвалою суду від 29 жовтня 2024 року підготовче провадження у даній цивільній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Одночасно зазначив, що до цього з приводу невиконання відповідачем батьківських обов`язків до органу опіки та піклування не звертався; до суду з питанням про стягнення аліментів з колишньої дружини також не звертався. Разом вони не проживають з 2023 року, хоча шлюб розірвали у вересні 2022 року. Вважає, що з [PERSON] слід стягувати аліменти у розмірі 5 000 грн. Представник позивача - адвокат Штефаняк І.І. у судовому засіданні також просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала та не заперечила проти їх задоволення. Поряд з цим зазначила, що хоче розпочати нове життя. У разі позбавлення її батьківських прав згідна сплачувати аліменти на утримання доньки у розмірі 5 000 грн щомісячно. У судовому засіданні представник органу опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області Бобай О.Т. не заперечила проти задоволення позовних вимог. Також звернула увагу на те, що до органу опіки та піклування з приводу невиконання [PERSON] батьківських прав, до моменту звернення позивача до суду, ніхто не звертався. Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Перечинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) 15 червня 2021 року, актовий запис № 170 (а. с. 14). Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 20 вересня 2022 року, що набрало законної сили 24 жовтня 2022 року, позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено повністю - розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у виконкомі Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області 21 липня 2012 року актовий запис № 107; після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище « [PERSON] »; доньку [PERSON] , [INFO] , залишено на подальше проживання та виховання при батькові [PERSON] (а. с. 15-18). Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Також матеріали справи свідчать про те, що малолітня донька сторін [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком [PERSON] та зареєстрована з ним за однією адресою: [ADDRESS] (а. с. 6-7, 12, 13, 19, 20), тоді як відповідач [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS] (а. с. 9-10, 21, 30-31). Позивач [PERSON] є фізичною особою - підприємцем, позитивно характеризується за місцем проживання, що стверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань та характеристикою, наданою старостою Сімерського старостинського округу І.Желізка 07 листопада 2023 року за № 53/06.21 (а. с. 20, 22). Відповідач [PERSON] до адміністративної відповідальності адміністративною комісією при виконавчому комітеті Перечинської міської ради не притягалася, однак останнім часом конфліктує із сусідами та родичами, не цікавиться своєю малолітньою дитиною, не бере участі у її вихованні, про що свідчить характеристика, видана 08 листопада 2023 року Перечинською міською радою Закарпатської області за №128 (а.с. 21). Звертаючись до суду з даним позовом позивач [PERSON] зазначав, що відповідач [PERSON] вже тривалий час неналежно виконує покладені на неї батьківські обов`язки, а отже її слід позбавити батьківських прав. Проте така позиція позивача, на думку суду, є недостатньо обґрунтованою, з огляду на наступне. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону №2402-III). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема, від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22, провадження №61-16965св23; від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, провадження №61-951св24; від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23, провадження №61-8177св24. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, провадження №61-14340св23; від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, провадження №61-16164св23; від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23, провадження №61-9216св24). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09; рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Іlya Lyapin vs russia» (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18, провадження № 61-1682св22; від 19 лютого 2024 року в справі №159/2012/23, провадження № 61-15840св23; від 21 лютого 2024 року в справі №404/9387/21, провадження № 61-13425св23. Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 320/5094/19, провадження № 61-7357св21; від 07 березня 2024 року в справі №947/7448/22, провадження № 61-18610св23; від 01 серпня 2024 року в справі № 366/52/21, провадження № 61-8861св24). Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, провадження № 61-9216св24). У частині п`ятій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, провадження № 61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, провадження № 61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22, провадження № 61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21, провадження № 61-5203св23). За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі №133/747/23, провадження № 61-9650св24). Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 26 грудня 2024 року в справі № 561/474/24 (провадження № 61-13691св24). Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Перечинської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав матері відносно дитини, затвердженого рішенням виконавчого комітету Перечинської міської ради Закарпатської області від 16 січня 2024 року № 8, уповноважений орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав матір [PERSON] , [INFO] , жительку [ADDRESS] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] , мешканки [ADDRESS] (а. с. 40-42). У зазначеному висновку, окрім перелічених норм СК України та обставин, викладених у позовній заяві, вказано тільки про те, що з акту обстеження умов проживання від 11 грудня 2023 року за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що батьком [PERSON] створено належні умови для повноцінного виховання та розвитку дитини. В результаті проведення бесіди з`ясовано, що дитина дійсно проживає разом із батьком по теперішній час та знаходиться на його повному утриманні та вихованні. Зв`язок донька з матір`ю не підтримує. Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 11 грудня 2023 року за адресою: [ADDRESS] встановлено, що за даною адресою вдома була мати [PERSON] , з якою проведено бесіду та ознайомлено із батьківськими обов`язками, попереджено про відповідальність за невиконання таких. [PERSON] та [PERSON] повідомлено належним чином про час і місце проведення засідання комісії з питань захисту прав дитини в Перечинській ТГ. Однак мати на засідання комісії з невідомих на це причин не з`явилася, попередньо не надавши жодного пояснення, хоч належно повідомлена (а. с. 40-42). Суд вважає, що такий висновок органу опіки та піклування є неналежно обґрунтований, зроблений поверхнево, без наведення достатніх доказів, які б підтверджували ухилення відповідача від здійснення батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, а тому не може слугувати правовою підставою для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. На думку суду, фактично висновок про доцільність позбавлення матері батьківських прав ґрунтується лише на фактах, повідомлених позивачем, які орган опіки та піклування не намагався перевірити на правдивість, зокрема шляхом опитування сусідів чи родичів, здійснення неодноразових візитів за місцем проживання як батька, так і матері малолітньої дитини, з`ясування відносин між сторонами після розірвання шлюбу та можливості відповідача спілкуватись з донькою. Проведення однієї зустрічі з батьками дитини та однієї бесіди з її матір`ю, з огляду на малий вік дитини (станом на 11 грудня 2023 року вік дитини становив два з половиною роки), є недостатнім для надання такого однозначного висновку. Наведені обставини свідчать про спрощений підхід уповноваженого органу при підготовці такого висновку, що є неприпустимим. Оскільки вказаний висновок має рекомендаційний характер та не містить достатніх доказів того, що відповідач ухиляється від здійснення батьківських обов`язків, тому не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Суд вважає, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не буде відповідати інтересам дитини. Неактивність або певна бездіяльність [PERSON] як матері з урахуванням наведеного вище є недостатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. Крім цього, суд враховує і ту обставину, що до моменту звернення до суду позивач [PERSON] з приводу неналежного виконання батьківських обов`язків відповідачем не звертався ані до органу опіки та піклування, ані до органів поліції, навіть не ставив питання про стягнення з неї аліментів. У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним виконанням своїх батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено. Позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Той факт, що на даний час [PERSON] проживає окремо від дитини, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає брати участь у її утриманні та вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 04 вересня 2024 року у справі № 608/858/22 (провадження № 61-1450св24). Крім цього, згідно з частиною першою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує /судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, провадження №61-2251св22, від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22, провадження №61-11993св23). Відмова позивача [PERSON] від батьківських прав на дитину та визнання позову про позбавлення її батьківських прав не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Тому суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем [PERSON] позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме ч. 3 ст. 155 Сімейного кодексу України, та порушує права дитини. Стягнення аліментів є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та вказує на спонукання матері до надання дитині належного утримання. Одночасно суд звертає увагу на те, що відповідач [PERSON] у судовому засіданні у разі задоволення судом позову про позбавлення її батьківських прав не заперечила проти стягнення з неї аліментів у розмірі 5 000 грн, що удвічі перевищує встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років, що становить 2563 гривні. Наведене суд розцінює як бажання матері брати участь в утриманні дитини. У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо. Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин у розглядуваній справі не встановлено. У постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, провадження №61-2701св24, Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають "складний" характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини». Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, суд вважає, що підстави для позбавлення матері [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , відсутні, а відтак у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Оскільки суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, відтак підстави для прийняття рішення про стягнення аліментів на дитину на даний час у межах розгляду даної цивільної справи відсутні (позивачем така вимога не заявлялася). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу з відповідача на користь позивача стягненню не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed