Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Російської Федерації в особі представницького органу: Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі внаслідок збройної агресії Російської Федерації. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05.05.2006 між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Витягом з наказу УМВС України в Івано-Франківській області від 16.06.2014 №320 о/с «По особовому складу» підтверджується виключення із списків особового складу за смертю старшого сержанта міліції [PERSON] , міліціонера відділення №2 взводу № 1 спеціальної роти міліції УМВС України в Івано-Франківській області, з 06.06.2014. Підстава: свідоцтво про смерть від 11.06.2014 серії [NUMBER] . [PERSON] помер [INFO] . Місце смерті - Донецька обл. м.Слов`янськ. У довідці про причину смерті від 06.06.2014 вказано осколкове поранення. [PERSON] , 1983 р.н., відповідно до довідки управління кадрового забезпечення ГУНП в Івано-Франківській області від 08.12.2015 №26, дійсно згідно наказу УМВС в області від 29.05.2014 №301 о/с був направлений в зону проведення антитерорестичної операції. [INFO] загинув під час проведення антитерорестичної операції у м.Слов`янськ Донецької області. Виключений зі списків особового складу при виконанні службових обов`язків наказом УМВС від 16.06.2014 №320 о/с. Також довідкою управління кадрового забезпечення ГУНП в Івано-Франківській області від 23.07.2019 №338 підтверджується, що [PERSON] 1983 р.н. дійсно проходив службу в органах внутрішніх справ УМВС в Івано-Франківській області в період з 30.10.2010 по 06.06.2014. Відповідно до наказу УМВС №301 о/с від 29.05.2014 був направлений для проведення антитерорестичної операції у східних областях України. Загинув [INFO] поблизу м. Слов`янськ Донецької області. Після смерті чоловіка Позивачки, органами державної влади проведено ефективне розслідування щодо обставин його смерті, за результатом якого констатовано у акті №39 про нещасний випадок (у тому числі поранення) обставини, за яких стався нещасний випадок - міліціонер відділення №2 взводу № 1 СРМ УМВС Українив області, старший сержант міліції [PERSON] на виконання службової телеграми МВС від 21.04.2014 № 6987/АВ, наказів керівника антитерорестичного центру СБУ від 06.04.2014 № 33/55 Т та від 08.04.2014 №33/75 Т та наказів УМВС від 21.04.2014 № 1/27-462 та № 286 о/с з 21.04.2014 був відряджений у розпорядження начальника ГУ МВС в Харківській області. Унаслідок мінометного обстрілу, який мав місце 06.06.2014 близько 10:30, міліціонер відділення №2 взводу № 1 СРМ УМВС України в області, старший сержант міліції [PERSON] отримав осколкове поранення грудної клітки та від отриманої травми - помер. Причиною нещасного випадку була травма, одержана внаслідок протиправних дій інших осіб, діагноз за листком непрацездатності: крововтрата, осколкове сліпе проникаюче поранення грудної клітки. При цьому потерпілий в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння не був. У акті зроблено висновок: нещасний випадок стався в період проходження служби при виконанні службових обов`язків, пов`язаних із безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки, боротьбі зі злочинністю. Лікарським свідоцтвом про смерть (остаточне) від 06.06.2014 підтверджується, що смерть [PERSON] настала у іншому місці - лісосмузі у н.п. Словянськ Донецької області внаслідок осколкового поранення грудної клітки. Департамент соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради 15.04.2021 видав Позивачці безтермінове посвідчення серії [NUMBER] , відповідно до якого право на пільги згідно законодавства України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни. Постановою (дублікат) ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС по Івано-Франківській області» Медична (військово-лікарська) комісія №387 від 23.05.2023 підтверджується, що чоловік Позивачки, [PERSON] , 1983 року народження, [INFO] отримав осколкове сліпе проникаюче поранення грудної клітки, ускладнене крововтратою, що призвело до його смерті. Так, отримане під час виконання службових обов`язківу період участі в нтитерорестичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Доецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо у районах та у період здійснення зазначених заходів із зхисту незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України. Таким чином, чоловік Позивачки [PERSON] загинув у м.Слов`янськ Донецької області під виконання службових обов`язків у зоні проведення АТО, внаслідок чого було порушено його невід`ємне право на життя, передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950. Внаслідок втрати чоловіка, який загинув саме у результаті військової агресії Російської Федерації проти України, а також, з огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права та свободи людини в Україні, Позивачка відчуває безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, вона втратила душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування, втратила віру в майбутнє, така втрата не дає можливості нормально спілкуватись з оточуючими та підтримувати нормальний спосіб соціального життя та була змушена з 06.06.2014 самостійно виховувати дитину - сина [PERSON] , [INFO] , батьком якого є [PERSON] . Через військову агресію Відповідач позбавив життя чоловіка Позивачки і за таке порушення права на життя Відповідач має нести відповідальність, адже втрата чоловіка є довічною та непоправною. Позивачці не вистачає присутності та підтримки чоловіка. Безумовно, що його смерть призвела до незворотних негативних змін у її житті та вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Така втрата безперечно зумовлює сильні моральні, а подекуди і фізичні страждання у Позивачки, яка дорожила стосунками із чоловіком, цінувала його щоденну турботу тощо. Беручи до уваги характер моральної шкоди - безповоротна втрата дружиною чоловіка через дії Відповідача, який загинув під час проведення антитерористичної операції, чим порушені нормальні життєві зв`язки, тривалість негативних змін у житті Позивачки, оскільки втрата чоловіка спричинила Позивачці психологічну травму та призвела до моральних страждань та враховуючи неможливість усунення негативних наслідків, ступінь вини Відповідача, який визнаний агресором на міжнародному рівні, розмір компенсації моральної шкоди у сумі 5 000 000,00 грн, що еквівалентно 111 089,03 Євро за офіційним курсом Національного банку України станом на 30.10.2024, не є явно завищеним та відповідає вимогам розумності та справедливості. Враховуючи наведене, просить суд винести рішення про стягнення з Російської Федерації в особі представницького органу Міністерства юстиції Російської Федерації на користь [PERSON] , відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 000,00 грн, що еквівалентно 111 089,03 Євро за офіційним курсом Національного банку України станом на 30.10.2024. Судові витрати у вигляді сплати судового збору покласти на Російську Федерацію. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позовні заяві, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений шляхом розміщення оголошень на сайті судової влади, своїм правом подання відзиву не скористався. Суд на підставі ст. 280 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що 05.05.2006 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого повторно, Серія [NUMBER] від 2008 року. Згідно свідоцтва про зміну імені від 10.07.2009 року Серія [NUMBER] [PERSON] змінив ім`я на [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 11.06.2014 року Серія [NUMBER] , лікарським свідоцтвом про смерть від 06.06.2014 року. З копії довідки про причину смерті від 06.06.2014 року встановлено, що [PERSON] , 1983 року народження, помер [INFO] . Причина смерті - осколкове поранення. Відповідно до копії витягу з наказу т.в.о. начальника УМВС України в Івано-Франківській області від 16.06.2014 року №320 о/с «По особовому складу» виключено із списків особового складу за смертю старшого сержанта міліції [PERSON] міліціонера відділення №2 взводу 31 спеціальної роти міліції УМВС України в Івано-Франківській області, з 06.06.2014 року на підставі свідоцтва про смерть від 11.06.2014 року серія [NUMBER] . Згідно акту №39 про нещасний випадок (у тому числі поранення) затвердженого т.в.о. начальника УМВС України в Івано-Франківській області від 20.06.2014 року старший сержант міліції [PERSON] отримав поранення 06.06.2014 року. Із зазначеного акту також встановлено, що 06.06.2014 року близько 10.30 блок-пост. №5 було обстріляно з мінометів. Обстріл посту тривав близько 1 години, у результаті чого, - міліціонер відділення №2 взводу №1 спеціальної роти міліції УМВС України в Івано-Франківській області старший сержант міліції [PERSON] отримав осколкове поранення грудної клітки та від отриманої травми - помер. Згідно висновку з акту №39 про нещасний випадок (у тому числі поранення) нещасний випадок стався в період проходження служби при виконанні службових обов`язків, пов`язаних із безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки, боротьбі із злочинністю. Як вбачається з довідки заступника начальника управління кадрового забезпечення ГУНП в Івано-Франківській області від 08.12.2015 року №26 [PERSON] , 1983 року народження, дійсно згідно наказу УМВС в області від 29.05.2014 №301 о/с був направлений в зону проведення антитерористичної операції. [INFO] загинув під час проведення антитерористичної операції у м.Слов`янськ, Донецької області. Згідно довідки начальника УКЗ ГУНП в Івано-Франківській області від 23.07.2019 року №338 [PERSON] , 1983 року народження, дійсно проходив службу в органах внутрішніх справ УМВС України в Івано-Франківській області в період з 30.12.2010 року по 06.06.2014 року. Відповідно до наказу УМВС №301 о/с від 29.05.2014 року був направлений для проведення антитерористичної операції у східних областях України. Загинув [INFO] поблизу м.Слов`янськ, Донецької області. Із постанови №387 голови комісії та медичного реєстратора ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Івано-Франківській області» Медична військова комісія від 23.05.2023 року вбачається, що старший сержант міліції [PERSON] , 1983 року народження, міліціонер відділення №2 взводу №1 спеціальної роти міліції УМВС України в Івано-Франківській області отримав поранення: «Осколкове сліпе проникаюче поранення грудної клітки (06.06.2014), ускладнене крововтратою», що призвело до його смерті [INFO] . Так, отримане під час виконання службових обов"язків у період участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримувания збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів із захисту незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України. Підстава: Протокол засідання М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України по Івано-Франківській області» від 23 травня 2023 року №387. Згідно пунктів 8 та 9 частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч.3 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» в редакції станом на 09.05.2014 року відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Згідно з ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості ( ст. 23 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у п.3 та п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Згідно частини 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» датою початку тимчасової окупації російською федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими російською федерацією з 20 лютого 2014 року. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими російською федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією російської федерації) починаючи з 7 квітня 2014 року. Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21 квітня 2015 року зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм, зокрема, друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації. Постановою Верховної Ради України №129-VIII від 27.01.2015 затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором. Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено поняття «судовий імунітет», відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Згідно з частиною четвертою цієї статті, у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02.12.2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій, однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі. У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68, п. 31). У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. Відповідно до ч.9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» в редакції на час розгляду справи відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Відповідачем по справі - російською федерацією, як країною агресором, у 2014 році було окуповано частини території Луганської і Донецької областей. Військові дії російської федерації на території України були фактично визнані та засуджені різними міжнародними інстанціями. Суд вважає, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації щодо України, що є загальновідомим фактом, а тому не підлягає доказуванню відповідно до ч.3 ст.82 ЦПК України, стала окупація частини території України, в тому числі частини Донецької області, де загинув чоловік позивачки. Наданими позивачами доказами доведено, що причиною смерті [PERSON] є осколкове поранення. Актом №39 про нещасний випадок (у тому числі поранення) підтверджується, що 06.06.2014 року близько 10.30 блок-пост. №5 було обстріляно з мінометів. Обстріл посту тривав близько 1 години, у результаті чого, - міліціонер відділення №2 взводу №1 спеціальної роти міліції УМВС України в Івано-Франківській області старший сержант міліції [PERSON] отримав осколкове поранення грудної клітки та від отриманої травми - помер. Крім того довідкою заступника начальника управління кадрового забезпечення ГУНП в Івано-Франківській області від 08.12.2015 року №26 підтверджується, що [PERSON] , 1983 року народження, був направлений в зону проведення антитерористичної операції. [INFO] загинув під час проведення антитерористичної операції у м.Слов`янськ, Донецької області, тобто під час збройної агресії російської федерації на території України. Позивач звернулася до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування шкоди, завданої їм у зв`язку із загибеллю [PERSON] внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України. У цій категорії спорів іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ, оскільки російська федерація вийшла за межі суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, тому що будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну, і суди України, мають право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської федерації за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли російська федерація заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року по справі №308/9708/19 (провадження № 61-18782св21). Своїми діями відповідач надав мовчазну згоду на участь у справі, як це передбачено Законом України «Про міжнародне приватне право» та узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 01 вересня 2021 року у справі № 754/10080/19 (провадження № 61-584св21), яка відповідно до положень ч.4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судом. Оскільки смерть [PERSON] сталася внаслідок збройної агресії Російської Федерації, суд вважає, що саме на відповідача покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду позивачу. Отже, враховуючи доведений характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень її конституційних прав, безповоротної втрати дружиною чоловіка, який загинув під час проведення антитерористичної операції, чим порушені нормальні життєві зв`язки, тривалість негативних змін у житті Позивачки, враховуючи неможливість усунення негативних наслідків, суд вважає справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду у розмірі у розмірі 5 000 000 (п`ять мільйонів) гривень 00 копійок, що еквівалентно 111 089,03 Євро за офіційним курсом Національного банку України станом на 30.10.2024 року. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачі у цій справі від сплати судового збору звільнені відповідно до п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави у розмірі 15 140,00 гривень.

Outcome: approved