Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-30 00:00:00

У січні 2021 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до Комунального закладу «Золотоніська спеціальна школа Черкаської обласної ради» (до перейменування: «Золотоніська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат Черкаської обласної ради») у якому просила стягнути із відповідача моральну шкоду за затримку виконання рішення про поновлення на роботі працівника в розмірі 420\~000 грн., а також оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника за період з 30.07.2020 по 20.01.2021 р. у розмірі 108\~475 грн. 20 коп.. Крім того просила стягнути на свою користь судові витрати у зв`язку з розглядом даної справи. Свої вимоги позивач мотивує тим, що рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29.07.2020р. скасовано наказ відповідача №99-к/06 від 09.08.2019 р. про звільнення [PERSON] з посади заступника директора з виховної роботи, поновлено позивача на посаді, стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Судом апеляційної інстанції було змінено зміст мотивувальної частини вказаного рішення, у решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Верховний Суд у відкритті касаційного провадження відмовив. Незважаючи на те, що рішення суду було допущено до негайного виконання відповідач останнє не виконує, чим порушує право позивача на працю, допустивши затримку у поновлені позивача включно до дня її звернення до суду із даною позовною заявою. За цих підстав позивач вважає, що відповідач має сплатити їй середню заробітну плату за період з 30.07.2020р., тобто з дня коли рішення суду мало бути негайно виконане по день подання позовної заяви 21.01.2021р., що становить 120 робочих днів з часу затримки в поновленні на роботі. При цьому середньоденний заробіток позивач розраховує виходячи із рішення суду від 29.07.2020р. у розмірі 903.96 грн., таким чином середній заробіток за час затримки виконання рішення суду становить 108\~475 грн., 20 коп.. В наслідок дій відповідача, через перенесений стрес і постійне перманентне психологічне напруження та нервування у позивача погіршилося самопочуття та вона потребувала медичної допомоги. За таких обставин позивач вважає, що діями відповідача їй було заподіяно моральну шкоду, яку позивач оцінює в суму, яка є еквівалентна 70-ти розмірам мінімальної заробітної плати та дорівнює 420\~000.00 грн. За таких підстав позивач звернулася до суду із даним позовом. Ухвалою судді від 01.03.2021р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. У березні 2021р. відповідач надав відзив на позовну заяву у якому проти задоволення позову заперечував повністю, вказуючи, що заподіяння моральної шкоди є предметом доказування як і її розмір, сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди, яка під час оспорення наказу про своє звільнення вимоги про стягнення моральної шкоди не заявляла. Позивач належним чином не обґрунтовує яким чином були зроблені її розрахунки щодо розміру відшкодування моральної шкоди, і чому саме ця сума є достатньою і відповідною грошовою компенсацією. Щодо вимог про оплату за час затримки виконання рішення про поновлення працівника на роботі відповідач наполягав, що посада заступника з виховної роботи в закладі відповідача була скорочена із змінами в штатному розписі, а тому внесенні змін у штатний розпис відповідача потребувало погодження з Управлінням освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації, що потребувало значного часу на погодження. Таким чином провина відповідача в несвоєчасному виконанні рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29.07.2020р. відсутня, а тому позов задоволенню не підлягає. У березні 2021р. позивач скерував до суду заяву про збільшення позовних вимог у якому вказував, що відповідач поновив позивача на роботі лише 01.03.2021р., а тому період за який відповідач має середню заробітну плату за час затримки з поновлення її на роботі збільшився зі 120 до 147 робочих днів. Таким чином, уточнивши свої вимоги позивач просить стягнути із відповідача середній заробіток за 147 робочих днів, що за розрахунками позивача становить 132\~882, 12 грн. Також позивачем у березні 2021р. надано відповідь на відзив відповідача відповідно до якого заподіяна моральна шкода не може компенсуватися самим фактом відновлення становища позивача, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а тому поновлення працівника на роботі не усуває факт заподіяння позивачу моральної шкоди та не позбавляє її права на стягнення компенсації за її заподіяння. Також вказував, що діюче законодавство не пов`язує право на отримання коштів працівником поновленим на роботі і обов`язок їх сплати з наявністю чи відсутністю коштів на рахунках роботодавця, який допустив порушення трудових прав працівника чи то з належністю роботодавця до комунальної чи будь-якої іншої власності. Ухвалою суду від 02.09.2021р. до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації та директора комунального закладу «Золотоніська спеціальна школа Черкаської обласної ради» Сахно Т.М.. У зв`язку із обставинами, що виникли після закриття підготовчого провадження, які вплинули на коло прав та обов`язків сторін, стосуються їх доводів та заперечень, ухвалою суду від 08.02.2024р. повернуто до стадії підготовчого провадження. У квітні 2024р. позивач скерувала до суду заяву про збільшення позовних вимог відповідно до якої, посилаючись на ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» вказувала, що нарахована нею сума середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у розмірі 132\~882 грн. 12 коп. їй виплачена не була, розгляд справи здійснюється тривалий час в наслідок чого, у зв`язку з інфляційними змінами відбулось знецінення вказаної суми, а тому на користь позивача необхідно стягнути 59\~502.41 грн. компенсації (індексації) втрати частини належної їй, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.03.2021 по 22.04.2024р.. У липні 2024р. відповідачем надано відзив на заяву про збільшення позовних вимог у якому вказував, що протягом 2023 р. у роботодавців був відсутній нараховувати індексацію заробітної плати працівникам, незалежно від того, коли у працівника виникне чи виникло право на індексацію. Законом «Про Державний бюджет України на 2024 рік» передбачено, що обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з 01.01.2024р. З лютого 2024 року почали обчислення індексу споживчих цін (ІСЦ) наростаючим підсумком для визначення права на поточну індексацію. Право на індексацію настане, коли ІСЦ перевищить поріг індексації (103%). У липні 2024 року таке право не настало, отже нарахування вказаної індексації в період січень 2023 р. по квітень 2024 року є безпідставним, тому така вимога не може бути задоволеною. Третя особа Управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації у липні 2024р. надало письмові пояснення відповідно до яких індексація суми середнього заробітку, який нараховується за час вимушеного прогулу або затримки виконання рішення суду, не передбачена вказаним законом, адже до розрахунку включається сума грошового доходу, нарахованого до виплати але не виплаченого. Позивачу зазначена ним сума не нараховувалась як заробітна плата, а тому підстави нарахування вказаних інфляційних виплат матеріали справи не містять. У липні 2024р. позивач надала до суду відповідь на відзив відповідача по заяві про збільшення позовних вимог, у якому вказувала, що нарахована сума компенсації (індексації) втрати частини належної їй, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.03.2021р. по 22.04.2024р. нарахована у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема ст. 3 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду №420/2411/19. Також заперечуючи доводи третьої особи позивач вказує, що середній заробіток за ч. 2 ст. 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло в працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Тому заперечення, що сума середнього заробітку є разовою виплатою є хибною і не відповідає як нормам матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини, так і практиці ВП ВС щодо їх застосування. Заперечуючи доводи позивача представник відповідача у липні 2024р. скерувала заперечення у яких посилаючись на позиції викладені в постанові Вищого адміністративного суду України від 30.06.2015р. за №К/9991/45988/12 вказувала, що вимога про стягнення з відповідача компенсації, яка пов`язана з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є безпідставною, адже стосується не раніше нарахованих і вчасно не виплачених доходів, а виплати разового характеру. Ухвалою суду від 31.07.2024р. підготовче провадження по даній справі закрито, призначено справу до розгляду. У судовому засіданні позивач та її представник на задоволенні позову наполягали у повному обсязі з підстав, які вказані у позовній заяві, стверджували, що позивача не було поновлено на робочому місці саме з вини відповідача, а тому правомірно нараховано кошти за затримку виконання рішення суду. Такі умисні дії зі сторони відповідача вплинули на моральний стан позивача, яка в наслідок душевних хвилювань змушена була звертатись до лікаря та проходити відповідне лікування. Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову повністю, вказували, що належні докази, що погіршення морального та фізичного здоров`я позивача відбулися в наслідок дій відповідача матеріали справи не містять, доводи позивача є надуманими, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Представник третьої особи Управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, вказували, що позивач була поновлена на роботі та звільнилася 20.02.2023р. за власним бажанням, підстави для нарахування індексації відсутні. Третя особа, директор КЗ «Золотоніська спеціальна школа Черкаської обласної ради» Сахно Т.М. скерувала до суду заяву від 06.01.2022р. у якій вказала, що позовну заяву [PERSON] не визнає в повному обсязі, просила проводити судові засідання без її присутності. Також в судовому засіданні були допитані свідки, а саме: [PERSON] , яка пояснила суду, що вона працює у спеціалізованій школі разом із позивачем. Візуально стан здоров`я [PERSON] не змінився як до, так і після звільнення. Позивач, коли працювала, часто була на лікарняному, декілька разів у її присутності [PERSON] почувалася зле через високий тиск. Характеризує позивача емоційно неврівноваженою, із окремими вихователями має конфліктні відносини, може бути конфліктною в колективі. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона працює медичною сестрою у Золотоніській спеціальній школі Черкаської обласної ради, знає [PERSON] , яка працювала у відповідача. Свідок [PERSON] пояснила суду що вона працює вихователем у КНП «Золотоніська спеціальна школа Черкаської обласної ради», [PERSON] була її безпосереднім керівником. Особливих змін в стані здоров`я [PERSON] як до так і після звільнення та поновлення останньої на посаді вона не помічала, у неї і до того були перепади настрою, стосунки на роботі з колегами були різні. Також судом було допитано експерта [PERSON] , яка в судовому засіданні пояснила, що за результатами проведення судової психологічної експертизи [PERSON] нею складено висновок №3229/22-27 відповідно до якого у [PERSON] були виявлені психотравмуючі наслідки через звільнення з роботи та не виконання рішення суду про поновлення на роботі. [PERSON] приїхала до неї в жахливому стані, надала їй медичну картку, однак вона при складенні вказаних висновків на неї не спиралась, оскільки матеріалів справи та спілкування із особою їй було достатньо. Заслухавши пояснення сторін по справі, свідків та експерта, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. [PERSON] з 2003 року працювала на посаді заступника директора з виховної роботи та вчителя математики комунального закладу «Золотоніська спеціальна школа Черкаської обласної ради». 09.09.2019р. відповідачем винесено наказ №99-К/06, яким її звільнено на підставі ст. 25-1 КЗпП України (у зв`язку з порушенням норм щодо обмеження спільної роботи родичів в установі). Згідно з наказом від 02.11.2020 за №117-к/ос «Про внесення змін до наказу від 09.09.2019 №99к/ос» змінено статтю, яка є підставою для звільнення на п. 4 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Дане звільнення позивач вважає протиправним, а тому звернулася до суду із відповідним позовом. Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29.07.2020 позов [PERSON] задоволено частково та скасовано як протиправний наказ Золотоніської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату Черкаської обласної ради №99-к/06 від 09.09.2019 «Про звільнення [PERSON] з посади заступника директора з виховної роботи» поновлено [PERSON] на посаді заступника директора з виховної роботи та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Вказане рішення суду допущено до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць та в частині поновлення позивача на посаді. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач із вказаним рішенням не погодився та оскаржив його в апеляційному порядку. Постановою Черкаського апеляційного суду від 18.11.2020р. було змінено рішення Золотоніського міськрайонного суду від 29.07.2020р. виклавши зміст його мотивувальної частини у редакції постанови апеляційного суду, у решті рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 28.12.2020р. у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою комунального закладу Золотоніська спеціалізована шкода Черкаської обласної ради на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29.07.2020р. та постанову Черкаського апеляційного суду від 18.11.2020 р. відмовлено. Виконавчий лист, виданий 29.07.2020 у справі №695/3261/19 було пред`явлено до примусового виконання через Золотоніський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Постановою державного виконавця відділу від 12.08.2020 відкрито виконавче провадження № 62804186 про поновлення [PERSON] на посаді заступника директора з виховної роботи КЗ «Золотоніська спеціальна школа» Черкаської обласної ради. Відповідно до акту державного виконавця від 13.08.2020 р., 13.08.2020 р. о 11 год. 00 хв. було вручено постанову про відкриття директору Золотоніської спеціалізованої школи Сахно Т.М. про поновлення [PERSON] на посаді заступника директора з виховної роботи КЗ «Золотоніська спеціальна школа Черкаської обласної ради. Згідно з актом державного виконавця від 02.09.2020 р., з`явилась на виклик державного виконавця директор КЗ «Золотоніська спеціалізована школа Черкаської обласної ради» в особі Сахно Т.М. , яка надала копію штатного розпису та повідомила, що вона немає можливості поновити на посаді [PERSON] заступником директора з виховної роботи, оскільки штатна посада відсутня в штатному розписі. Ухвалою Золотоніського\~міськрайонного суду\~Черкаської області\~від \~18.12.2020р.\~ задоволено\~скаргу \~ [PERSON] ,\~ визнано\~незаконною та\~скасовано \~постанову державного\~виконавця \~від 22.09.2020\~про закінчення\~виконавчого провадження\~№62804186\~за виконавчим\~листом №695/3261/19\~виданим 29.07.2020, допущеним судом до негайного виконання в частині поновлення [PERSON] на посаді заступника директора з виховної роботи комунального закладу «Золотоніська спеціальна школа» Черкаської обласної ради, та зобов`язано державного виконавця провести всі необхідні дії щодо негайного виконання виконавчого листа № 695/3261/19, виданого 29.07.2020, відповідно до вимог чинного законодавства. Судом встановлено, що відповідач в частині поновлення позивача на роботі рішення суду від 29.07.2020 р. виконав 01.03.2021р. та допустив позивача до роботи, що не заперечувалося жодним із учасників по справі. Надаючи правову оцінку вказаним правовідносинам суд зазначає наступне. Рішення судів у вищевказаній справі про поновлення на роботі [PERSON] та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу набрали законної сили, а тому в силу приписів ст. 82 ЦПК України обставини, які встановлені цими рішенням суду не підлягають доказуванню у даній справі. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (ст. 43 Конституції України). Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (ст. 51 КЗпП України). Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (ст. 236 КЗпП України). Згідно з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постановах від 26.08.2020 у справі № 501/2316/15-ц, від 21.04.2021 у справах № 826/19766/16, № 640/6398/19, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі № 712/9213/18 вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення прав працівника (незаконне звільнення) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі. Верховний Суд неодноразово досліджував питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, за результатами чого сформовано сталу правову позицію щодо тлумачення змісту та застосування статті 236 Кодексу законів про працю України у спорах про стягнення оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 711/8446/16-ц (провадження № 14-37цс19) за позовом [PERSON] до Державного агентства резерву України, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Держане підприємство «Златодар» про стягнення середнього заробітку, вказано, що: «ст. 236 КЗпП України передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом ст. 236 КЗпП України слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновок Верховного Суду України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15)». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 461/7423/21 (провадження № 61-872св23) зазначено, що: «належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 501/4019/21-ц, провадження № 61-9103св22). Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Зазначена правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи Верховний Суд не встановив. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №709/1465/19 зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника, зокрема до конкретного робочого місця. Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №711/8446/16-ц). Тобто, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період». Судом встановлено, що вказане вище судове рішення про поновлення [PERSON] на роботі було допущено до негайного виконання, а тому підлягало виконанню вже 30.07.2020 р. не залежно від ставлення до нього відповідача, тобто оспорення його чи ні в апеляційному порядку. Як встановлено вище, для виконання вказаного рішення суду у примусовому порядку було відкрито виконавче провадження та державним виконавцем було доведено керівнику відповідача про необхідність поновлення позивача на роботі, що було відповідачем проігноровано. Про тривале безпідставне невиконання рішення суду про поновлення [PERSON] на посаді свідчить інформація про виконавче провадження №62804186 із якої вбачається, що державним виконавцем на відповідача накладались штрафи (07.09.2020 та 22.09.2020) за невиконання рішення суду про поновлення працівника у встановлений законом термін, а також судове рішення (ухвала суду від 18.12.2020), яке набрали законної сили, про оскарження дій державного виконавця про закінчення виконавчого провадження. При цьому відповідач виконав вказане рішення суду про поновлення [PERSON] на посаді лише 01.03.2021р., тобто через сім місяців після того, як він мав поновити її на посаді. Такі дії відповідача, відповідно до ст. 236 КЗпП України є підставою для стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду. Доводи відповідача, про відсутність відповідної посади у штатному розписі, відсутність фінансування, необхідність погодження відповідних змін із Управлінням освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації, що зайняло тривалий проміжок часу та є підставою для відмови в позові є безпідставними, адже у разі скорочення відповідної посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установа реорганізовано - рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником, що і було б належним виконанням з його боку рішення суду про поновлення працівника на роботі. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 808/2741/16 (провадження № К/9901/21219/18), та від 08 вересня 2021 року (справа № 721/910/19). Тобто роботодавець зобов`язаний був поновити [PERSON] , про що винести відповідний наказ, провести відповідні записи в трудову книжку про поновлення на роботі, чого відповідачем не було зроблено. Також слушними є доводи позивача про те, що виходячи із норм ст. 236 КЗпП України роботодавець сам повинен був сплатити середню заробітну плату за весь час затримки з поновленням позивача і такий обов`язок діюче законодавство не пов`язує з наявністю чи відсутністю коштів на рахунках роботодавця, який допустив порушення прав працівника чи то з належністю роботодавця зокрема до комунальної власності. Відтак наведені відповідачем доводи щодо поважності причин невиконання судового рішення є безпідставними та такими, що порушують право позивача на працю та законні сподівання працівника на виконання суб`єктом судового рішення. Обчислення середнього заробітку здійснюється згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При розрахунку такої суми середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду, суд розраховує суму виходячи із середньоденної заробітної плати [PERSON] у розмірі 903 грн. 96 коп., що підтверджується довідкою Золотоніської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат від 21.02.2020 р. за №6. Позивач здійснював свій розрахунок виходячи із аналогічного розміру. Середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 30.07.2020 року по 28.02.2021 складає: 147 дні (період затримки розрахунку включно) х 903.96 грн. (середньоденна зарплата) = 132\~882.12 грн., що вірно встановлено позивачем. Таким чином, вказані вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Щодо індексації суми виплати слід зазначити наступне. Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (ст. 1 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення»). Частиною 1 ст. 2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. Об`єктом індексації грошових доходів є в тому числі оплата праці (грошове забезпечення). Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (ст. 4 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення»). Аналогічні положення містять Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені у Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі - Порядок № 1078). Аналіз наведених даних дозволяє зробити висновок, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру у разі перевищення індексу інфляції більше ніж 103%. Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року (справа №755/12623/19) визначила правову природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що такий заробіток є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію. Незаконне звільнення - це незаконне припинення роботодавцем із працівником трудового договору в односторонньому порядку. У свою чергу, виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства. У цій постанові Велика Палата розмежувала правову природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (ст.117 КЗпП): середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є; відступила від раніше висловлених об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та неодноразово продубльованих нею висновків про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Отже, у разі визнання звільнення незаконним та постановлення судом рішення про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі держава гарантує отримання ним середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, - оскільки цей працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Тому при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний одночасно прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період, що обчислюється починаючи з дати незаконного звільнення по дату постановлення рішення про поновлення на роботі, що підлягає негайному виконанню (ст.235 КЗпП). Якщо ж роботодавець затримує/ухиляється від виконання рішення суду про поновлення на роботі (котре підлягає негайному виконанню), то вимушений прогул триває, а суд виносить ухвалу про виплату незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу (від дати постановлення рішення про поновлення на роботі до дати фактичного поновлення цієї особи на роботі). При цьому стягнуті судом суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу мають правову природу заробітної плати. Крім того, відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 серпня 2022 року у справі №380/6129/20 до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 Кодексу законів про працю України). Як вбачається з матеріалів справи, суд постановив рішення про скасування наказу про звільнення [PERSON] та поновлення її на роботі, яке мало відбутися вже 30.07.2020 року, а також допустив це рішення до негайного виконання. Однак роботодавець виконав це рішення шляхом видачі відповідного наказу лише 01.03.2021 року. Спираючись на вказану вище позицію Великої Палати Верховного Суду, та позицію Верховного Суду, яка викладена в справі №380/6129/20, суд, з огляду на положення ст. ст. 1, 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» прийшов до висновку, що сума середнього заробітку за час затримки роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі є об`єктом індексації, а оскільки відповідач ухиляється від її нарахування та сплати суд вважає за необхідне стягнути нараховану позивачем суму, розрахунок якої не викликає сумніви у суду та не спростований відповідачем. Щодо відшкодування моральної шкоди. Позивач наполягає, що внаслідок тривалих порушень її трудових прав, а також ігнорування її права на судовий захист, через перенесений стрес та постійне перманентне психологічне напруження та нервування з цього приводу позивачу відповідачем було заподіяно моральну шкоду, грошова компенсація якої складає суму еквівалентну 70-ти розмірам мінімальної заробітної плати, яка дорівнює 420\~000.00 грн. На підтвердження заподіяної моральної шкоди позивачем надано листки непрацездатності, а також, за клопотанням позивача ухвалою суду від 17.02.2022р. призначено судово-психологічну експертизу. Згідно з висновком експерта від 22.11.2022р. за №3229/22-27 [PERSON] спричинені страждання (моральна шкода). Рекомендований розмір відшкодування нанесеної [PERSON] моральної шкоди може дорівнювати грошовому еквіваленту в 81 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом. Як зазначено у пункті 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України. Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 (адміністративне провадження № К/9901/37372/18) зазначив, що «у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005 року)». Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Норми КЗпП України не містять будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, шляхом повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 червня 2021 року у справі № 235/3191/19 (провадження № 61-21511сво19) зазначено, що моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок з відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган) незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Також, суд зважає на роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у пункті 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з якими розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне\~за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого\~спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Надавши належну оцінку доводам позивача, що внаслідок незаконного її звільнення (порушення її права на працю) та тривалого невиконання рішення суду про поновлення на займаній посаді позивачці завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях через позбавлення її роботи та заробітної плати як джерела існування, необхідності зміни життєвих зв`язків, виникнення потреби докладати додаткові зусилля для відновлення своїх порушених прав, суд приходить до висновку, що моральна шкода була дійсно заподіяна позивачу та остання має право на компенсацію моральної шкоди в її грошовому еквіваленті. Однак при визначенні розміру сформульованої позивачкою суми відшкодування моральної шкоди\~у розмірі 420\~000.00 грн. на предмет її відповідності засадам розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що такий розмір є необґрунтованим та не відповідає вказаним засадам, оскільки компенсація моральної шкоди в її грошовому еквіваленті має на меті забезпечити покращення психоемоційного стану особи, забезпечивши почуття справедливості, а не безпідставне збагачення. Розраховуючи розмір моральної шкоди позивач просить стягнути суму еквівалентну 70-ти розмірам мінімальної заробітної плати, однак такий розмір на думку суду є необґрунтованим, оскільки позивачем не доведено на підставі яких саме обрахунків і чому саме такий розмір моральної шкоди є достатнім для відповідної компенсації моральних страждань позивача. Оцінюючи вказаний висновок експерта за №3229/22-27 від 22.11.2022р. суд враховує норми ст. 110 ЦПК України, відповідно до яких висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього кодексу. Також судом враховується рішення №1 дисциплінарної палати Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України від 21.12.2023р. згідно якого було розглянуто звернення Черкаської обласної державної адміністрації від 10.10.2023 щодо розгляду питання дисциплінарної відповідальності судового експерта [PERSON] у зв`язку з можливим допущенням нею порушення вимог нормативно-правових актів під час складення висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи від 22.11.2022 за №3229/22-27. У вказаному рішення зазначено, що у вказаному висновку надаються категоричні висновки щодо нанесення [PERSON] моральної шкоди, тьа рекомендованого розміру її відшкодування. Отже у вказаних частинах висновку експерт-психзолог вийшла за межі своїх спеціальних знань, надавши висновки з питань права, чим перебрала на себе повноваження суду. Членами дисциплінарної палати ЦЕКК зазначено, що експертом не дотримано пункт 2.3 Інструкції №53/5, яким передбачено, що експерту забороняється вирішувати питання, що виходять за межі кваліфікації судового експерта за відповідною експертною спеціальністю, у тому числі з питань права. Крім того, оцінюючи вказаний висновок експерта суд враховує також висновки викладені ВП ВС у постанові від 09.11.2022 у справі за №372/1652/18, яка вказала, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості. Таким чином суд приходить до висновку, що внаслідок винних дій відповідача позивачу дійсно була заподіяна моральна шкода зумовлена невиконанням рішення суду про поновлення позивача на роботі, що вимагало від неї вжиття відповідних заходів щодо судового захисту свого права. Однак заявлений розмір моральної шкоди, на переконання суду, належним чином не доведений, оскільки не підтверджується жодними належними доказами, а додані позивачем листки непрацездатності не підтверджують наявність причинно-наслідкового зв`язку. З огляду на обставини справи, суд прийшов до висновку, що обґрунтованим розміром відшкодування моральної шкоди, який відповідатиме засадам розумності і справедливості, є розмір у сумі 2000.00 грн. Відтак, доводи позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню. У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовна вимога позивача в частині стягнення коштів за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника оплаті судового збору не підлягала, а тому судовий збір за вказану вимогу підлягає стягненню із відповідача на користь держави. Позивачем здійснено сплату судового збору у розмірі 1211 грн. 20 коп. за вимоги щодо стягнення інфляційних витрат. Оскільки вказані вимоги судом задоволені повністю то вказані витрати позивача на оплату судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. Витрати позивача на оплату судово-психологічної експертизи судом не стягуються у зв`язку із неврахуванням висновку експерта з підстав, які вказані вище.

Outcome: partial