Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-06 00:00:00

19.11.2024 позивач через систему «Електронний суд» звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом, в якому просить стягнути з [INFO] на його користь 20 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду у справі № 620/4137/24 від 15.05.2024, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2024 року, позовні вимоги [PERSON] до [INFO] задоволено частково та визнано протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати [PERSON] грошового забезпечення з 24.02.2022 по 31.07.2022 із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року; зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплатити [PERSON] грошове забезпечення за період з 24.02.2022 по 31.07.2022, із застосуванням при обчисленні розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше виплачених сум; визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 24.02.2022 по 31.07.2022 з урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078; зобов`язано відповідача здійснити нарахування та виплату мені індексацію грошового забезпечення за період з 24.02.2022 по 31.07.2022 з урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078. Указує, що на виконання вказаного рішення суду, яке набрало законної сили ним подано заяву про примусове виконання рішення, у зв`язку з чим заступником начальна Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Данілевським О.М. постановою від 07.11.2024 відкрито виконавче провадження № 76478937. У тексті постанови наголошено, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів. Однак, на момент звернення до суду рішення ані в добровільному, ані в примусовому порядку не виконано. Крім того, позивач звертався до відповідача щодо надання довідки-розрахунку нарахованого, але не виплаченого грошового забезпечення за рішенням суду, однак військовою частиною такої довідки надано не було. Наголошує на тому, що протиправною діяльністю відповідача, яка виразилась у тривалому невиконанні судового рішення, йому заподіяно моральну шкоду, що полягає у душевних стражданнях через порушення його прав, неможливості реалізувати конституційне право на належний розмір грошового забезпечення. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях через порушення звичайного способу його життя, оскільки змушений неодноразово звертатись до суду та відповідача з метою отримання належних йому на підставі закону грошових коштів. Ухвалою судді від 21.11.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами та визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. 11.12.2024 через систему «Електронний суд» представник відповідача подав письмовий відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Задля виконання вищевказаного рішення суду [INFO] здійснено достатні дії для організації процесу його виконання та вжито вичерпних заходів, а саме: підготовлено довідки-розрахунки, направлено відповідні заявки на фінансування за даним напрямком видатків до забезпечувального органу від 08.10.2024 № 5/19349ф, від 08.11.2024 № 5/21119ф. Проте, [INFO] не є розпорядником коштів, перебуває на фінансовому забезпеченні [INFO] . Виконання рішення суду викликано направленням відповідних заявок на фінансування, їх отримання забезпечувальним фінансовим органом, розглядом, прийняттям рішень про виділення коштів, виділенням коштів на рахунки [INFO] , здійсненням видатків [INFO] на виконання рішень судів через органи державного казначейства. Отже, враховуючи, що [INFO] здійснив достатні дії для організації процесу виконання вищевказаного рішення суду, а також відсутність бездіяльності [INFO] , що доводиться направленням відповідних заявок на фінансування, пріоритетністю розподілення коштів державного бюджету на потреби національної безпеки і оборони та на здійснення заходів правового режиму воєнного стану задля забезпечення належної відсічі широкомасштабній збройній агресії російської федерації, позбавлення можливості їх виплати до зарахування на рахунки [INFO] . 20.12.2024 позивач через систему «Електронний суд» подав письмову відповідь на відзив, в якій просив позов задовольнити в повному обсязі, оскільки позивач з боку відповідача зазнав порушення своїх прав, вимушений був звертатися за їх захистом до суду, що вимагало додаткових зусиль в організації свого повсякденного життя та змін у побуті, у зв`язку з чим поніс моральні страждання. Крім того, протиправна бездіяльність відповідача встановлена рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду у справі № 620/4137/24 від 15.05.2024, залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2024 року, позовні вимоги [PERSON] до [INFO] задоволено частково та визнано протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати [PERSON] грошового забезпечення з 24.02.2022 по 31.07.2022 із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року; зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплатити [PERSON] грошове забезпечення за період з 24.02.2022 по 31.07.2022, із застосуванням при обчисленні розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше виплачених сум; визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 24.02.2022 по 31.07.2022 з урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078; зобов`язано відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 24.02.2022 по 31.07.2022 з урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078. 07.11.2024 заступником начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Данілевським Олегом Миколайовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 76478937 з виконання вищевказаного рішення суду; у пункті 2 резолютивної частини постановлено, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів (а.с. 6-7). На даний час рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.05.2024, яке набрало законної сили 09.09.2024, у справі № 620/4137/24 не виконано. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду. За приписами статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження. Право на справедливий суд, гарантоване особам у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40). У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), № 8415/02, п.19, від 27.05.2004; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), № 6725/03, п. 43, від 31.05.2007). У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26.04.2005, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v .Ukraine), №1811/06, від 19.02.2009). У пунктах 35, 38, 82 справи «Бурмич та інші проти України» Європейський суд вказує на справу «Бурдов проти Росії» (№2), в якій зокрема вказано: «У випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу». Як наголосив Європейський суд з прав людини у рішенні, ухваленому 07.05.2002 у справі «Бурдов проти Росії», для держави є неприпустимим виправдання неможливості виконання судового рішення відсутністю належного фінансування. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, п. 44, від 20.07.2004). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26.04.2005 у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19.02.2009 у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06). Згідно з приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачається, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»). Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio!». Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу. Згідно із частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За приписами статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За таких обставин, основною умовою відшкодування, зокрема моральної шкоди, є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої, частини третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній\~\~ особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.\~\~ Крім того, у пункті 5 постанови роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. У пункті 9 постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У пункті 10-1 постанови звернуто увагу судів на те, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.12.2020 в справі № 752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01.09.2020 в справі № 216/3521/16-ц зазначила, що виходячи з положень статей 16 і 23 Цивільного кодексу України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) зазначила, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00, пункт 44, від 20.07.2004) зауважив, що держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26.04.2005 у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19.02.2009 у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06). У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. З огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди. Обґрунтовуючи наявність підстав для задоволення позову, [PERSON] посилається на те, що факт неправомірних дій відповідача встановлено судовим рішенням, а тривале невиконання судового рішення завдало йому душевних страждань через порушення його прав, неможливості реалізувати право на належний розмір грошового забезпечення. Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду в справі № 620/4137/24 визнано протиправною бездіяльність [INFO] щодо ненарахування та невиплати [PERSON] індексації грошового забезпечення з 24.02.2022 по 31.07.2022. Установлено, що рішення Чернігівського окружного адміністративного суду в справі № 620/4137/24 від 15.05.2024, яке набрало законної сили 09.09.2024, щодо виплати позивачу належного грошового забезпечення не виконано. При цьому виконавче провадження з його виконання відкрито 24.10.2024. Доводи [PERSON] про завдання йому втрат немайнового характеру у виді моральних страждань внаслідок невизначеності, негативних емоцій, переживань, порушення звичайного способу життя й необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації невиконанням рішення суду щодо виплати грошового забезпечення, виконання якого гарантовано державою, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. Проте, враховуючи тривалість його невиконання суд доходить висновку про те, що позивач має право на її відшкодування, але в меншому розмірі, ніж вимагає у позовній заяві із огляду на таке. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом, відшкодування моральної (немайнової) шкоди», факт заподіяння моральної шкоди пов`язується не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків та потребують від позивача додаткових зусиль для організації життя. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується принципами поміркованості, розумності та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Станков проти Болгарії» вказав, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої ст. 41 Конвенції. Отже, зважаючи на вищевикладене, стан здоров`я позивача, тривалість невиконання судового рішення, стягнення з [INFO] на його користь моральної\~шкоди у\~розмірі 5 000,00 грн буде належною сатисфакцією понесених душевних страждань та відповідатиме характеру страждань, які зазнав позивач, їх тривалості, вимушеним змінам в життєвих стосунках, а також принципам розумності, справедливості та співмірності. Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звернувся з позовом про стягнення моральної шкоди у сумі 20 000 грн, а Верховний Суд у своїй постанові від 28.11.2018 у справі № 761/11472/15-ц дійшов висновку, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майнової вимогою, якщо вона позивачем визначена у грошовому вимірі. Ураховуючи приписи частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», позивач мав би сплатити за подачу позову 1211,20 грн судового збору, проте він звільнений від сплати судового збору як особа з інвалідністю 2 групи на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог (25%) у сумі 302,80 грн. Ураховуючи викладене,

Outcome: partial