Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-30 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності на водні біоресурси. Позов мотивовано тим, що 25.01.2017 року між Вінницькою обласною державною адміністрацією та фізичною особою [PERSON] укладено договір оренди водного об`єкту №523480600-1, предметом якого є водний об`єкт площею 9,2773 га, розташований в межах с.Андрушівка Погребищенського району Вінницької області, переданий останньому у платне користування для рибогосподарських потреб строком на 20 років. Об`єктом оренди за цим договором є: вода (водний простір) водного об`єкта 117,9 тис.м.куб., 9,2773 га; земельна ділянка під водним об`єктом площею 9,2773 га, кадастровий номер 0523480600:09:002:0105. Вказаний договір зареєстровано 27.03.2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 02.11.2023 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 30.01.2024 року та постановою Верховного Суду від 07.05.2024 року, задоволено позов керівника Немирівської окружної прокуратури. Розірвано договір оренди водного об`єкту №523480600-1 від 25.01.2017 року, укладений між Вінницькою обласною державною адміністрацією та [PERSON] . Зобов`язано [PERSON] повернути Погребищенській міській раді Вінницького району Вінницької області земельну ділянку з кадастровим номером 0523480600:09:002:0105, площею 9,2773 га з водним об`єктом\~ставком, площею 9,2773 га, яка розташована на території Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області, передану в оренду на підставі договору оренди водного об`єкта №523480600-1 від 25.01.2017 року, шляхом підписання акту приймання-передачі з Погребищенською міською радою. На виконання вказаного рішення суду у лютому 2024 року припинено відповідне право оренди позивача в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач наголошує, що вищевказаними рішеннями судів не врегульовано питання повернення належного йому майна - водних біоресурсів, а саме риби, яка ним вирощувалася протягом строку дії договору та перебуває у водному об`єкті, який є її природнім середовищем для життєдіяльності. 29.02.2024 року позивач звернувся до Погребищенської міської ради із клопотанням про надання дозволу на вилов риби, до якого додав копію акту зариблення та накладну. Листом від 25.03.2024 року №02-09/943 відповідач повідомив, що немає законних підстав на вилов риби, так як видача будь яких дозволів відносно водного господарства не входить до компетенції органу місцевого самоврядування. Позивач наголошує на тому, що він звернувся до Погребищенської міської ради із вказаним клопотанням як до розпорядника земельної ділянки та водного об`єкту, оскільки риба (майно) перебуває у своєму природньому середовищі і здійснення її вилову особою, яка не має права користування таким об`єктом, має відбуватися за згоди розпорядника такого об`єкту. Таким чином, на думку позивача, із вищевказаного листа випливає, що відповідач не визнає його право власності на означене майно (водні біоресурси), які були ним вирощені за його кошти та в межах цільового використання водного об`єкту. Посилаючись на наведені обставини просить визнати за ним право власності на водні біоресурси - рибу виду короп та товстолоб, які знаходяться у водному об`єкті площею 9,2773 га на земельній ділянці з кадастровим номером 0523480600:09:002:0105, розташованій на території Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області. Ухвалою судді від 24.05.2024 року відкрито провадження у справі та визначено її розгляд проводити за правилами загального позовного провадження (а.с.46). Ухвалою суду від 25.07.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.64, 65). В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та підтвердив викладені у ньому обставини. Також зазначив, що ухвалення рішення суду про визнання за ним права власності на водні біоресурси відновить його порушене право. Водночас просив не стягувати із відповідача сплачений ним судовий збір. Представник позивача адвокат Гончарук Р.О. позов підтримав та пояснив, що на даний час не визначено юридичну долю водних біоресурсів, а тому позивач звернувся з клопотанням до Погребищенської міської ради про надання дозволу на вилов риби. Наголошує на тому, що після надання міською радою дозволу на вилов риби [PERSON] мав намір звернутися із заявою до уповноваженого органу про надання йому дозволу на спеціальне водокористування. Неприйняття рішення міською радою про надання йому дозволу на вилов риби свідчить про невизнання відповідачем його права власності на спірні водні біоресурси. Стверджує, що акти зариблення не є правоустановчими документами на вказане майно, а лише є доказами, на підставі яких суд може визнати за ним право власності на нього. Також звернув увагу суду на те, що встановити точну кількість риби та її вагу не можливо, а тому позивач має право на її залишок у водному об`єкті. Представники відповідача Дзюба О.О. та Андрійчук В.В. не заперечували проти позовних вимог. При цьому останній вказав, що Погребищенська міська рада визнає, що риба у водному об`єкті належить на праві власності позивачеві, і ця обставина, на його думку, підтверджується актом зариблення та не потребує додаткового підтвердження судовим рішенням. Також зауважив, що право на спуск води має власник водного об`єкту та/або орендар, а тому вважає, що позивач мав би звернутися до міської ради із проханням про звернення цього органу місцевого самоврядування, як власника водного об`єкту, до уповноваженого органу із клопотанням про надання дозволу на спеціальне водокористування. Заслухавши учасників справи, повно та всебічно з`ясувавши її обставини та дослідивши докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи із наступного. Так, судом встановлено, що 25.01.2017 року між Вінницькою обласною державною адміністрацією та фізичною особою [PERSON] укладено договір оренди водного об`єкту №523480600-1, предметом якого є водний об`єкт площею 9,2773 га, розташований в межах с.Андрушівка Погребищенського району Вінницької області, переданий останньому у платне користування для рибогосподарських потреб строком на 20 років. Згідно із п.2 цього договору об`єктом оренди за цим договором є: вода (водний простір) водного об`єкта 117,9 тис.м.куб., 9,2773 га; земельна ділянка під водним об`єктом площею 9,2773 га, кадастровий номер 0523480600:09:002:0105. Згідно із п.32 договору оренди орендар має право отримувати продукцію і доходи, на власність об`єктів аквакультури та продукції аквакультури, а також отримання доходу від їх реалізації (а.с.13-17). На підставі вказаного договору 27.03.2017 року в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно було внесено запис №19740270 про право оренди позивача на вищезазначену земельну ділянку (а.с.34). Згідно із актом прийому передачі від 03.04.2017 року об`єкт оренди було фактично передано Вінницькою обласною державною адміністрацією в користування [PERSON] (а.с.18 зворот). Згідно із відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 28.11.2022 року згадана земельна ділянка перебуває у комунальній власності Погребищенської міської ради (а.с.85). Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 02.11.2023 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 30.01.2024 року та постановою Верховного Суду від 07.05.2024 року, задоволено позов керівника Немирівської окружної прокуратури. Розірвано договір оренди водного об`єкту №523480600-1 від 25.01.2017 року, укладений між Вінницькою обласною державною адміністрацією та [PERSON] . Зобов`язано [PERSON] повернути Погребищенській міській раді Вінницького району Вінницької області земельну ділянку з кадастровим номером 0523480600:09:002:0105, площею 9,2773 га з водним об`єктом\~ставком, площею 9,2773 га, яка розташована на території Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області, передану в оренду на підставі договору оренди водного об`єкта №523480600-1 від 25.01.2017 року, шляхом підписання акту приймання-передачі з Погребищенською міською радою (а.с.19-33). 29.02.2024 року [PERSON] звернувся із клопотанням до Погребищенської міської ради про надання дозволу на повний вилов належної йому риби із вказаного водного об`єкту, до якого додав акт про зариблення від 12.04.2018 року та накладну №35 від 12.04.2018 року, зі змісту яких вбачається, що вищезазначений водний об`єкт був зариблений однорічною рибою, а саме коропом в кількості 14225 штук масою 1000 кг та товстолобом в кількості 10000 штук масою 300 кг (а.с.36-39). У відповіді від 25.03.2024 року Погребищенська міська рада повідомила [PERSON] про те, що при вирішенні спору про розірвання договору оренди водного об`єкту судом не вказано алгоритм повернення йому майна, яке міститься безпосередньо у водоймі, а саме живої риби, яка є власністю орендаря. Відповідно до абзацу другого ст.49 ВК України дозвіл на спеціальне водокористування видається територіальними органами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, а тому міська рада не має законних підстав надавати йому дозвіл на вилов риби (а.с.41). 11.10.2024 року [PERSON] звернувся із клопотанням до Погребищенської міської ради, в якому зазначив, що, виходячи зі змісту згаданої вище відповіді від 25.03.2024 року, між ним та Погребищенською міською радою наявний юридичний спір щодо належного йому майна та порядку його повернення, та просив розглянути на черговій сесії міської ради питання про звернення до територіального органу Держводагентства із заявою про надання дозволу на спеціальне водокористування (спуск води) з метою надання йому можливості вилову належної йому риби, яка знаходиться у водному об`єкті (а.с.75-77). У відповіді від 06.12.2024 року Погребищенська міська рада повідомила [PERSON] , що органи місцевого самоврядування не наділені законодавством повноваженнями на надання дозволу на спецводокористування. В ході спілкування з керівництвом компетентних органів про отримання дозволу на спецводокористування Погребищенською міською радою домовленості досягнуто не було, а тому винесення зазначеного питання на розгляд сесії не представляється можливим (а.с.90). Однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України). За частинами 1, 2 ст.328 ЦК України право власності\~набувається на\~підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч.1 ст.179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. В силу ч.1 ст.180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав. На них поширюється правовий режим речі, крім випадків, встановлених законом. В ч.1 ст.190 ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. За змістом сформульованих в ст.1 ЗУ «Про аквакультуру» дефініційних норм у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: -аквакультура (рибництво) - сільськогосподарська діяльність із штучного розведення, утримання та вирощування об`єктів аквакультури у повністю або частково контрольованих умовах для одержання сільськогосподарської продукції (продукції аквакультури) та її реалізації, виробництва кормів, відтворення біоресурсів, ведення селекційно-племінної роботи, інтродукції, переселення, акліматизації та реакліматизації гідробіонтів, поповнення запасів водних біоресурсів, збереження їх біорізноманіття, а також надання рекреаційних послуг; -об`єкти аквакультури - гідробіонти, що використовуються з метою розведення, утримання та вирощування в умовах аквакультури; -суб`єкти аквакультури - юридичні чи фізичні особи, які здійснюють рибогосподарську діяльність у сфері аквакультури відповідно до цього Закону; Згідно із ч.1 ст.5 ЗУ «Про аквакультуру» суб`єкти аквакультури\~мають право: на\~користування рибогосподарськими\~водними об`єктами\~(їх\~частинами),\~рибогосподарськими технологічними\~водоймами,\~акваторією (водним\~простором)\~внутрішніх морських\~вод,\~територіального моря,\~виключної (морської)\~економічної зони\~України,\~землями водного\~фонду для\~здійснення аквакультури; на власність об`єктів аквакультури та продукції аквакультури, а також отримання доходу від їх реалізації. В частинах 1, 3 ст.6 ЗУ «Про аквакультуру» унормовано, що об`єкти аквакультури можуть перебувати в державній, комунальній чи приватній власності. Об`єкти аквакультури, які розведені, утримуються та/або вирощуються суб`єктами аквакультури у межах наданих їм відповідно до закону у приватну власність, в користування рибогосподарських водних об`єктів (їх частин), рибогосподарських технологічних водойм, акваторій (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України, у межах належних їм технологічних пристроїв і споруд (рибницький басейн, плавучий рибницький садок тощо) або набуті іншим не забороненим законом шляхом, перебувають у їх приватній власності. Згідно зі ст.1 ЗУ «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: -водні біоресурси (водні біологічні ресурси) - сукупність водних організмів (гідробіонтів), життя яких неможливе без перебування (знаходження) у воді. До водних біоресурсів належать прісноводні, морські, анадромні та катадромні риби на всіх стадіях розвитку, круглороті, водні безхребетні, у тому числі молюски, ракоподібні, черви, голкошкірі, губки, кишковопорожнинні, наземні безхребетні у водній стадії розвитку, водорості та інші водні рослини; -користувачі водних біоресурсів - суб`єкти рибного господарства, що здійснюють спеціальне використання водних біоресурсів; -рибне господарство - галузь економіки, завданнями якої є вивчення, охорона, відтворення, вирощування, використання водних біоресурсів, їх вилучення (добування, вилов, збирання), реалізація та переробка з метою одержання харчової, технічної, кормової, медичної та іншої продукції; -рибогосподарська діяльність - діяльність юридичних осіб і фізичних осіб - підприємців, пов`язана з вивченням водних біоресурсів, їх охороною, відтворенням, спеціальним використанням, переробкою, реалізацією тощо; -рибогосподарський водний об`єкт (його частина) - водний об`єкт (його частина), що використовується або може використовуватися для цілей рибного господарства. За змістом ст.34 ЗУ «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» суб`єкти рибного господарства мають право на власність на водні біоресурси, добуті у порядку, встановленому законом, а також на доходи від їх реалізації. Право власності\~на водні\~біоресурси припиняється\~у разі: порушення\~порядку їх\~спеціального використання; порушення\~установленого порядку\~переселення,\~схрещування водних\~біоресурсів,\~а також\~виведення та\~використання генетично\~змінених їх\~видів; створення\~власником водних\~біоресурсів умов,\~що призводять\~до погіршення\~довкілля,\~порушення стану\~екосистеми; встановлення\~законодавчими актами\~України заборони\~щодо перебування\~у приватній\~власності окремих\~видів водних\~біоресурсів; добровільної\~відмови власника\~від права\~власності на\~водні біоресурси. Право власності суб`єктів господарювання на водні біоресурси може припинятися відповідно до рішення суду (ст.38 ЗУ «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів»). Статтею 39 ЗУ «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» урегульовано, що права суб`єктів\~рибного господарства\~охороняються законом. Припинення права користування або права власності на водні біоресурси застосовується лише у випадках, передбачених цим Законом. Згідно\~зі ст.3\~ЗУ «Про\~тваринний світ»\~об`єктами\~тваринного світу,\~на які\~поширюється дія\~цього Закону,\~є дикі тварини - хордові, в тому числі хребетні (ссавці, птахи, плазуни, земноводні, риби та інші) і безхребетні (членистоногі, молюски, голкошкірі та інші) в усьому їх видовому і популяційному різноманітті та на всіх стадіях розвитку (ембріони, яйця, лялечки тощо), які перебувають у стані природної волі, утримуються у напіввільних умовах чи в неволі. В силу ч.1 ст.5 ЗУ «Про тваринний світ» право власності на об`єкти тваринного світу набувається та реалізується відповідно до\~Конституції України, цього Закону та інших законів України. \~В частинах\~1,\~2\~ст.7\~ЗУ «Про\~тваринний світ»\~передбачено,\~що об`єкти\~тваринного світу,\~вилучені із\~стану природної\~волі,\~розведені (отримані)\~у напіввільних\~умовах чи\~в неволі\~або набуті\~іншим не\~забороненим законом\~шляхом,\~можуть перебувати\~у приватній\~власності юридичних\~та фізичних\~осіб. Законність набуття у приватну власність об`єктів тваринного світу (крім добутих у порядку загального використання) повинна бути підтверджена відповідними документами, що засвідчують законність вилучення цих об`єктів з природного середовища, ввезення в Україну з інших країн, факту купівлі, обміну, отримання у спадок тощо, які видаються в установленому законодавством порядку. Системний аналіз окреслених правових норм у сув`язі із умовами вищезазначеного договору оренди водного об`єкта та з огляду на встановлені судом обставини справи, дозволяє дійти висновку, що позивач, як титульний володілець (орендар) водного об`єкту, будучи суб`єктом аквакультури та рибного господарства, набув право власності на залишок вирощених ним під час дії договору оренди водних біоресурсів - риби виду короп та товстолоб. Згідно зі ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном" (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі "Броньовські проти Польщі", заява N 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі "Сук проти України", заява N 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини" від 02 березня 2005 року, заяви N 71916/01, 71917/01 та 10260/02). ЄСПЛ у рішеннях у справах «Амюр проти Франції» «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Украша-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» вказав, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються та метою, якої прагнуть досягти через вжиття таких заходів. Крім того, у відповідності до усталеної практики ЄСПЛ в контексті вищевказаних положень володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі «Антіш проти Франції» від 22.09.1994, «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007). Водночас, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Протоколу №1 Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982) Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986). У п. 38 рішення по справі «Ісмайлов проти Росії» від 16.10.2008 ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи». Аналогічна правова позиція відображена ЄСПЛ як у справі «Бакланов проти Росії», так і в справі «Фрізен проти Росії», в яких Суд зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар» для особи. Частиною 1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права чи інтересу. Згідно із ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. ст.\~55,\~124 Конституції України\~та\~ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного\~способу захисту\~цивільного права\~залежить як\~від змісту\~права чи\~інтересу,\~за захистом\~якого звернулася\~особа,\~так і\~від характеру\~його порушення,\~невизнання або\~оспорення.\~Такі право\~чи інтерес\~мають бути\~захищені судом\~у спосіб,\~який є\~ефективним,\~тобто таким,\~що відповідає\~змісту відповідного\~права чи\~інтересу,\~характеру його\~порушення,\~невизнання або\~оспорення та\~спричиненим цими\~діяннями наслідкам.\~Подібні висновки\~сформульовані,\~зокрема,\~у постановах\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 05\~червня 2018\~року у\~справі №\~338/180/17\~(провадження\~№ 14-144цс18),\~від 11\~вересня 2018\~року у\~справі №\~905/1926/16\~(провадження\~№ 12-187гс18),\~від 30\~січня 2019\~року у\~справі №\~569/17272/15-ц\~(провадження\~№ 14-338цс18),\~від 02\~липня 2019\~року у\~справі №\~48/340\~(провадження\~№ 12-14звг19),\~від 19.05.2020\~року у\~справі №916/1608/18\~(провадження\~№12-135гс19). Звертаючись із позовом в суд, [PERSON] покликався, серед іншого, на те, що метою його пред`явлення до Погребищенської міської ради є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації його прав, запобігання вчиненню дій з боку згаданого органу місцевого самоврядування, які можуть перешкодити здійсненню його права власності на водні біоресурси. При цьому в обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на приписи ст.392 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі № 344/16879/15-ц сформульовано правовий висновок, який зводиться до того, що зі змісту\~статті 392 ЦК України\~вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності. Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи. Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Спосіб захисту, передбачений\~статтею 392 ЦК України\~є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права. Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права. Отже, виходячи із усталеної судової практики, передбачений\~статтею 392\~ЦК України спосіб\~захисту у\~виді визнання\~права власності\~є застосовним,\~ефективним та\~належним не\~тільки у\~тому разі,\~якщо позивач\~не може\~належним чином\~реалізувати свої\~правомочності у\~зв`язку\~з наявністю\~щодо цього\~права сумнівів\~у третіх\~осіб або\~претензіями третіх\~осіб,\~а й\~у випадку\~необхідності отримати\~правовстановлюючі документи,\~а відтак\~і підтвердити\~існуюче у\~нього право\~власності з\~огляду на\~відсутність можливості\~оформити таке\~право власності\~в позасудовому\~порядку. Екстраполюючи наведені висновки на обставини розглядуваної справи, суд погоджується із аргументами представника позивача про те, що акти зариблення самі по собі не є правоустановчими документами на вказане майно (водні біоресурси) в загальноприйнятому розумінні, а лише є доказами, на підставі яких суд може визнати за [PERSON] право власності на нього. Отже, вказані акти зариблення не можуть замінити судове рішення про визнання права власності за позивачем на залишок водних біоресурсів, а тому доводи представника відповідача [PERSON] про протилежне є неспроможними. Суд звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів кількості та ваги залишку риби виду короп та товстолоб, які знаходяться у водному об`єкті. Проте, на думку суду, означена обставина сама по собі не може слугувати самостійною та безумовною підставою для відмови у позові, позаяк вона не має істотного значення для вирішення спору, зважаючи на те, що місце знаходження водних біоресурсів чітко та недвозначно обмежується конкретним водним об`єктом із вказівкою на площу та кадастровий номер земельної ділянки, на якій він розташований. Суд також констатує, що хоча Погребищенська міська рада і не заперечує право власності позивача на водні біоресурси, однак, ураховуючи зміст наданих [PERSON] відповідей, не створила, як власник водного об`єкту, належних умов для безперешкодної реалізації ним правомочностей щодо розпорядження належним йому майном, як-от вилов риби, що опосередковано вказує на оспорювання відповідачем права власності позивача на спірне майно. Підсумовуючи викладене, суд в контексті надання оцінки правильності обраного позивачем способу захисту у спірних правовідносинах виходить із того, що визнання за [PERSON] права власності на залишок водних біоресурсів є належним та ефективним способом захисту відновлення його оспорюваного права, котрий концептуально відповідатиме як змісту відповідного права та інтересу останнього, так і\~характеру його\~оспорення, а також сприятиме усуненню правової невизначеності щодо долі предмета позову між сторонами. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. \~ \~ \~ \~ Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Зважаючи на те, що позивач бажає судові витрати залишити за собою, та враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, сплачений ним судовий збір не підлягає стягненню із відповідача на його користь.

Outcome: approved