Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

Позивач звернувся\~до Вінницького\~міського суду\~Вінницької області\~з позовом\~до [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що 10 та 12 січня 2024 року йому студенту/інтерну Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова стало відомо про поширення щодо нього недостовірної, образливої інформації шляхом подання [PERSON] та [PERSON] заяв до керівника Вінницького медичного університету ім. М.І. Пирогова про недопущення його до медичної практики, в якій було розповсюджено його персональні дані (медичні діагнози про стан його здоров`я), направлення на примусове лікування, а також неправдиві дані щодо його особи. Вказаними діями порушено немайнові права [PERSON] на честь, гідність та ділову репутацію як лікаря-інтерна. Зокрема, у заявах [PERSON] та [PERSON] адресованих навчальному закладу зазначено: «… ваш інтерн/студент самостійно призначає собі і вживає сильнодіючі ліки антидепресанти і транквілізатори. При цьому [PERSON] вживає їх в такій кількості, що не може усвідомлювати в повній мірі значення своїх дій… Може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих… Вжити заходів для недопущення [PERSON] до медичної практики… Направити [PERSON] на примусове лікування…». Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] використовуючи доступ до цивільної справи №127/34793/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в своїх особистих корисливих цілях звернулася вподальшому до навчального закладу. Твердження відповідача про вживання великої кількості антидепресантів та транквілізаторів є неправдиве, оскільки не доведено доказами. Такі дії відповідачів були спрямовані на заподіяння позивачу шкоди, що і відбулося. [PERSON] вживались ліки за призначенням лікаря, а не особистим призначенням, тому розповсюджена інформація є неправдивою. Тим більше, вживання ліків є лікарською таємницею, яка охороняється Законом України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я». При цьому звернення до лікаря було викликано поданням щодо позивача позову одним з відповідачів - [PERSON] у цивільній справі «127/34793/21 щодо стягнення великої суми боргу, який у нього виник внаслідок шахрайства з боку відповідачів. По даному факту наразі проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №12023020010001644 від 31.10.2023 року порушеного за ч. 2 ст. 355 КК України. Відтак заяви відповідачів були прийняті адміністрацією навчального закладу, внаслідок чого позивача викликали до керівництва для надання пояснень, що завдало йому значної моральної шкоди та психологічних страждань, оскільки з цим були пов`язані його переживання про втрату його ділової репутації, честі та гідності. В результаті чого [PERSON] змушений був доводити перед керівництвом закладу неправдивість зазначеного у заявах. Поширення неправдивої інформації відповідачами проявляє його негативне ставлення до нього, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи приниження його гідності. Подавши неправдиву інформацію, яка була викладена в заяві щодо вжиття до нього заходів, щодо припинення його медичної практики, розповсюджуючи цей наратив серед керівництва закладу, відповідачі створили негативну соціальну оцінку його особі в очах оточуючих, порушивши його честь. Зважаючи на викладене, на думку позивача, поширення недостовірної інформації щодо нього відповідачами завдає шкоди його немайновим інтересам, порушує його гідність, честь та ділову репутацію, тому він звернувся до суду з цим позовом та просить: -визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість його ділової репутації, а саме інформацію поширену [PERSON] та [PERSON] в заявах, адресованих Державній установі «Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова» щодо вжиття до нього заходів щодо недопущення його до медичної практики; -стягнути з [PERSON] на його користь 80000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди; -стягнути з [PERSON] на його користь 80000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди; -стягнути з відповідачів на його користь понесені судові витрати. Ухвалою суду\~від 08.08.2024\~року клопотання представників сторін було задоволено та призначено у справі лінгвістичну (семантико-текстуальну) судову експертизу, проведення якої доручено атестованим судовим експертам Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Ухвалою суду\~від 26.11.2024\~року провадження\~у справі\~було поновлено\~в зв`язку\~із надходженням\~висновку експерта №2837/24-21. Представником відповідачів [PERSON] \~та [PERSON] \~було подано\~до суду\~відзиви на позовну заяву (аналогічного змісту), відповідно до яких позовна заява є необґрунтованою та недоведеною, вимоги, викладені в позовній заяві, відповідачами не визнаються в повному обсязі. Позивачем не доведено, що поширена в заявах інформація є твердженням про факти, оскільки викладена відповідачами інформація в заяві на ім`я керівника Вінницького медичного університету ім. М.І. Пирогова містить суб`єктивну оцінку поведінки позивача та підпадає під категорію «оціночні судження», що не підлягає спростуванню, вона є власними судженнями відповідачів, які ґрунтуються на особистій думці, а не твердженнях про факти. Так, висловлювання в заявах не є фактичними даними, так як з висловлювань не вбачається, які саме сильнодіючі ліки антидепресанти і транквілізатори призначав собі і вживав позивач, в якій їх кількості вживав, що не міг усвідомлювати в повній мірі своїх дій, а тому перевірити цю подію не представляється за можливе. Висловлювання «… може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих…» не відображає, ні часу в який подія могла відбутися, ні конкретних ознак місця, за якими можна було би перевірити правдивість висловлювання. В даному випадку висловлюється лише суб`єктивна думка відповідачів, а тому ці події неможливо перевірити. Таке формулювання як «може», висловлює свої припущення, які ґрунтуються на суб`єктивній думці. Висловлювання «…вжити заходів для недопущення [PERSON] до медичної практики…» та «…направити [PERSON] на примусове лікування…» слід розглядати в контексті всієї заяви де зазначається «… за наявності підстав направити [PERSON] на примусове лікування». Дані висловлювання відображають лише суб`єктивну думку відповідачів, що засновані на особистих поглядах щодо особи позивача та особистому сприйнятті певної інформації та власній оцінці. Таким чином, інформація, яку позивач вважає недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, яка була направлена на ім`я керівника Вінницького медичного університету ім. М.І. Пирогова, не є поширенням недостовірної інформації щодо позивача у розумінні статті 277 ЦК України. Доказів того, що метою цих дій було приниження честі, гідності та ділової репутації позивача останнім не надано, у зв`язку з чим відсутні підстави для спростування такої інформації. Представник зазначає, що особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено ст. 10 Конвенції. Крім того, [PERSON] не надано доказів на підтвердження заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`я чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, а також наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями, наявність вини заподіювача, а тому підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди відсутні. В матеріалах справи міститься характеристика студента [PERSON] , згідно з якою позивач зарекомендував себе дисциплінарним, грамотним, наполегливим, уважним та чуйним лікарем-інтерном. З огляду на зазначене, заяви відповідачів носять оціночний характер та викладені у формі оціночних суджень, та не вплинули на професійні та ділові якості позивача. На підставі викладеного представник відповідачів просила відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити з підстав викладених у ньому. Представник відповідачів в\~судовому засіданні позовні\~вимоги не\~визнала у повному\~обсязі та\~просила у\~задоволенні позову\~відмовити з\~підстав викладених\~у відзивах на\~позов.\~Додатково суду\~пояснила,\~що передумовою\~написання відповідачами\~заяви стали\~долучені [PERSON] \~до справ\~№127/34793/23\~та №127/37554/23\~таких документів:\~консультаційний лист\~невролога від\~28.11.2023\~року;\~виписка із\~медичної карти\~амбулаторного хворого\~від 29.11.2023\~року;\~протокол звернення\~ПМД від\~21.07.2021\~року та\~довідка видана\~Вінницькою міською\~клінічною лікарнею\~№3.\~Відповіачі в\~рамках вказаних\~цивільних справ,\~які розглядалися\~у відкритих\~судових засіданнях\~в присутності\~учасників процесу\~та інших\~присутніх осіб\~(не\~учасників розгляду\~справи),\~ознайомившись з\~наданими [PERSON] \~вказаними вище\~документами,\~маючи особисті\~погляди щодо\~ [PERSON] ,\~які склалися\~між ними\~в рамках\~позикових відносин,\~звернулися до\~керівництва Вінницького\~медичного університету\~ім.\~М.І.Пирогова\~та висловили\~своє занепокоєння,\~свою власну\~суб`єктивну думку\~щодо позивача,\~оскільки він\~є лікарем\~інтерном,\~який позичив\~великі кошти,\~в цей\~час приймає\~гідазепан та\~флуксен \~які сам\~собі призначає\~(консультаційний\~лист невролога\~від 28.11.2023\~року)\~і при\~цьому не\~усвідомлює чіткість\~вчинених дій\~у зв`язку\~з тим,\~що приймав\~вказані ліки,\~тому відповідачами\~були написані\~такі заяви,\~які в\~жодному разі\~не мали\~на меті\~принизити честь\~та гідність\~та ділову\~репутацію [PERSON] ,\~а лише\~відображають власну\~суб`єктивну думку\~та припущення.\~Крім того,\~у висновку судової\~лінгвістичної експертизи\~по третьому\~питанню експерт\~вказує,\~що всі\~ці висловлювання\~є оціночними\~судженнями.\~Також позивачем\~не доведено\~факт,\~що внаслідок\~поширення інформації\~відповідачами,\~було порушено\~його особисті\~немайнові права. Представник відповідачів зазначила, що протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду відповідачі подадуть заяву з доказами про ухвалення додаткового рішення в частині понесених ними витрат на правову допомогу. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.ст. 77, 81 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено і не заперечуються сторонами обставини про те, що [PERSON] 10.01.2024 року та [PERSON] 12.01.2024 року звернулися до керівника Вінницького медичного університету ім. М.І. Пирогова із заявами, зміст яких є ідентичний (а.с. 13, 14, 100, 105). У вказаних заявах містяться висловлювання, які позивач вважає недостовірними та такими, що принужують його честь, гідність та порушують його право на недоторканість ділової репутації, а саме: -«… ваш інтерн/студент самостійно призначає собі і вживає сильнодіючі ліки антидепресанти і транквілізатори. При цьому сам [PERSON] вживає їх в такій кількості, що не може усвідомлювати в повній мірі значення своїх дій.»; -«При цьому [PERSON] , в силу того, що є інтерном, фактично здійснює медичну практику, про сам не одноразово говорив, своїми діями може впливати на здоров`я і життя пацієнтів і колег лікарів. Відтак через вживання сильнодіючих медичних препаратів може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих. Окрім того самостійне прописування собі ліків явно суперечить чинним медичним протоколам та є грубим порушенням.»; -«Вжити заходів для недопущення [PERSON] до медичної практики…»; -«За наявності підстав направити [PERSON] на примусове лікування.». Відповідно до довідки КНП «Вінницька міська клінічна лікарня №3» [PERSON] був доставлений в приймальне відділення з діагнозом ВСД по змішаному типу, ситуаційна реакція. Рекомендовано нагляд сімейного лікаря та невролога (а.с. 18, 101). З протоколу звернення (візиту) до лікаря КНП «Центр первинної медико-соціальної допомоги №5 м. Вінниці» від 21.07.2021 року вбачається, що [PERSON] звернувся до лікаря із скаргами на відчуття страху, тривоги, поганого сну, дратівливості. Клінічний діагноз КД по змішаному типу. Тривожний розлад. Код діагнозу - №99 неврологічні захворювання. Призначено: феназепам 20 мг 1 раз/день, збільшуючи дозу по схемі (при потребі), магне В6 антистрес 1 капс. 1 р/день 3 міс. (а.с. 15, 102). 28.11.2023 року позивач звернувся до «Сучасної діагностики «Нейромед» за консультацією до невролога (первинна) зі скаргами на: головний біль, головокружіння, порушення сну, коливання АТ, сухість в роті, передчуття втрати свідомості, швидке втомлення, зниження працездатності. Зі слів пацієнта періодично вживав гідазепам. Зараз приймає флуксен щодня протягом 1,5-2 місяців, ліки призначав самостійно. Є лікарем-інтерном ВМУ. Діагноз- розлад вегетативної нервової системи по змішаному типу. Пацієнту рекомендовано, зокрема, відмінити прийом гідазепама, флуксена, діазепама; призначено біфрен та ібупрофен та консультація психолога (а.с. 16, 104). Згідно з випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КНП «Центр первинної медико-соціальної допомоги №5 м. Вінниці» від 29.11.2023 року позивачу поставлений діагноз: КД по змішаному типу. Тривожний розлад. На постійній основі приймає: Біфрен 2-3 р/д; Флуксен 1 р/д. Періодично гідазепам чи фенозепам по потребі (а.с. 17, 103). Як вбачається з характеристики Вінницького медичного університету ім. М.І. Пирогова від 11.04.2024 року [PERSON] , лікар-інтерн І року навчання, який проходить інтернатуру за спеціальністю «Хірургія» у вказаному закладі на кафедрі хірургії №1 з курсом урології. За час проходження освітньої частини інтернатури з 01.09.2023 року по 30.11.2023 року зарекомендував себе дисциплінованим, грамотним, наполегливим, уважним та чуйним лікарем-інтерном. [PERSON] старанно та з усією відповідальністю виконував надані доручення. Серед лікарів-інтернів користується повагою, з викладачами ввічливий та тактовний (а.с. 47). Суд звертає увагу, що сторонами не заперечується той факт, що вказані вище документи (медичні довідки, протокол звернення, виписка з медичної картки) були долучені [PERSON] до справ №127/34793/23 та №127/37554/23, розгляд яких здійснювався у відкритих судових засіданнях у присутності й інших осіб - не учасників розгляду справи. Ухвалою суду\~від 08.08.2024\~року було призначено у справі лінгвістичну (семантико-текстуальну) судову експертизу та на вирішення експертів поставлені питання: 1. Чи міститься негативна інформація щодо [PERSON] поширена [PERSON] у заяві від 12.01.2024 року, адресованої керівнику Вінницького медичного університету ім. М.І. Пирогова у висловлюваннях: - «…ваш інтерн/студент самостійно призначає собі і вживає сильнодіючі ліки антидепресанти і транквілізатори. При цьому [PERSON] вживає їх в такій кількості, що не може усвідомлювати в повній мірі значення своїх дій…»; - «…може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих…»; - «…вжити заходів для недопущення [PERSON] до медичної практики…»; - «…направити [PERSON] на примусове лікування…»? 2. Чи міститься негативна інформація щодо [PERSON] поширена [PERSON] у заяві від 10.01.2024 року, адресованої керівнику Вінницького медичного університету ім. М.І. Пирогова у висловлюваннях: - «…ваш інтерн/студент самостійно призначає собі і вживає сильнодіючі ліки антидепресанти і транквілізатори. При цьому [PERSON] вживає їх в такій кількості, що не може усвідомлювати в повній мірі значення своїх дій…»; - «…може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих…»; - «…вжити заходів для недопущення [PERSON] до медичної практики…»; - «…направити [PERSON] на примусове лікування…»? 3. Чи є фактичним твердженням або оціночним судженням інформація щодо [PERSON] поширена у висловлюваннях: - «…ваш інтерн/студент самостійно призначає собі і вживає сильнодіючі ліки антидепресанти і транквілізатори. При цьому [PERSON] вживає їх в такій кількості, що не може усвідомлювати в повній мірі значення своїх дій…»; - «…може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих…»; - «…вжити заходів для недопущення [PERSON] до медичної практики…»; - «…направити [PERSON] на примусове лікування…»? За результатами проведення судової лінгвістичної експертизи 22.10.2024 року було надано висновок експерта №2837/24-21, відповідно до якого наданий на дослідження письмово мовленнєвий матеріал, поширений [PERSON] у заяві від 12.01.2024 року, адресованій керівнику Вінницького медичного університету ім.. М.І.Пирогова, містить: Негативну інформацію щодо [PERSON] з визначенням його дій як таких, які він «не може усвідомлювати в повній» у висловлюванні «… ваш інтерн/студент самостійно призначає собі і вживає сильнодіючі ліки антидепресанти і транквілізатори. При цьому [PERSON] вживає їх в такій кількості, що не може усвідомлювати в повнй мірі значення своїх дій…»; Негативну інформацію щодо [PERSON] з визначенням статусу його дій як таких, що можуть бути загрозою для пацієнтів та інших («становити загрозу для пацієнтів та оточуючих») у висловлюванні: «через вживання сильнодіючих медичних препаратів може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих»; Негативну інформацію щодо [PERSON] з визначенням необхідності спрямування його на «на примусове лікування» у висловлюванні: «За наявності підстав направити [PERSON] на примусове лікування». Наданий на дослідження письмовомовленнєвий матеріал, поширений [PERSON] у заяві від 12.01.2024 року, адресованій керівнику Вінницького медичного університету ім. М.І.Пирогова, містить аналогічну негативну інформацію що і в заяві [PERSON] (а.с. 129-138). Відповідаючи на поставлене питання №3 експерт зазначив, що надані на дослідження письмовомовленнєві матеріали інформація щодо [PERSON] є: -фактичним твердженням перша частина висловлювання «ваш інтерн/студент самостійно призначає собі і вживає сильнодіючі ліки антидепресанти і транквілізатори»; -оціночним судженням за своїм об`єктивним змістом друга частина висловлювання «При цьому [PERSON] вживає їх в такій кількості, що не може усвідомлювати в повній мірі значення своїх дій»; -оціночним судженням за своїм об`єктивним змістом конструкція «…може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих…» у ширшому контексті «При цьому [PERSON] , в силу того, що є інтерном, фактично здійснює медичну практику, про (що) сам не одноразово говорив, своїми діями може впливати на здоровя і життя пацієнтів і колег лікарів. Відтак через вживання сильнодіючих медичних препаратів може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих. Окрім того самостійне прописування собі ліків явно суперечить чинним медичним протоколам та є грубим порушенням»; -оціночним судженням за своїм об`єктивним змістом висловлювання «… може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих…» у ширшому контексті «При цьому [PERSON] , в силу того, що є інтерном, фактично здійснює медичну практику, про (що) сам не одноразово говорив, своїми діями може впливати на здоровя і життя пацієнтів і колег лікарів. Відтак через вживання сильнодіючих медичних препаратів може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих. Окрім того самостійне прописування собі ліків явно суперечить чинним медичним протоколам та є грубим порушенням». В цілому суд погоджується з висновком експерта та приймає його до уваги з приводу наявності у змісті заяв негативної інформації щодо [PERSON] . Разом з тим, суд критично ставиться до відповіді експерта на третє питання, зокрема що: «ваш інтерн/студент самостійно призначає собі і вживає сильнодіючі ліки антидепресанти і транквілізатори» - є фактичним твердженням, з огляду на викладене нижче. У частині третій статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з частинами другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (стаття 297 ЦК України). Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (частина перша статті 201 ЦК України). Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п.п. 16, 18 цієї ж Постанови, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. З роз`яснень, що містяться у п. 19 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Отже, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, обов?язковому визначенню підлягає характер такої інформації та з?ясовування того, чи є така інформація фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених під час судового розгляду фактичних обставин справи. Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів. Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. У свою чергу, ч. 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Проте, якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. З огляду\~на викладене\~слід відзначити,\~що висловлювання у заявах\~відповідачів мають характер\~оціночних суджень,\~оскільки,\~на переконання\~суду,\~має значення\~не лише\~семантика окремих\~слів,\~але й\~експліцитний смисл\~фрази в\~контексті всієї\~заяви,\~а тому вказане висловлювання не підлягає спростуванню. Відповідачі надали\~суду докази\~на підтвердження\~достовірності поширеної\~інформації,\~зокрема перед\~публікацією вказаної\~інформації в\~заявах вони\~переконалися в\~її достовірності, посилаючись на\~те,\~що оспорювана\~інформація була\~отримана під час\~розгляду цивільних\~справ за\~їх участю\~в статусі\~позивачів,\~в яких\~ [PERSON] \~було подано\~відзив на\~позовні заяви\~з доказами\~про стан\~його здоров`я.\~Спірний текст\~стосується певної\~фактичної поведінки\~позивача, носить стверджувальний\~характер,\~не містить\~жодних посилань\~чи обмовок\~щодо припущень,\~власного тлумачення\~або викладення\~інформації через\~власні погляди\~відповідачів,\~авторами не\~вживалися мовно-стилістичні\~засоби про\~ймовірність або\~припущення інформації. Лише в частині мало місце публічне поширення інформації негативного характеру щодо позивача. Проте, поширена у заявах відповідачів інформація не порушує прав позивача. Крім того, оскільки позивач обіймає посаду лікаря-інтерна, тому поширення вказаної інформації відповідачами могла створити негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих та колег, порушивши його ділову репутацію, проте це спростовується характеристикою навчального закладу, виданою позивачу. Водночас щодо\~інших поширених\~відповідачами суджень\~щодо позивача\~(«вжити\~заходів для\~недопущення до\~медичної практики…»,\~«направити на\~примусове лікування…»),\~то суд\~дійшов висновку,\~що вони\~є лише\~висвітленням суб`єктивної\~думки відповідачів,\~така спірна\~інформація не\~є недостовірною\~та не\~порушує прав\~позивача,\~тому не\~є предметом\~судового захисту,\~не порочить\~честі,\~гідності та\~ділової репутації [PERSON] . Цей текст є вираженням суб`єктивної думки, тобто не є твердженням, висловленим ними особисто про факти, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками. Такі висновки не можуть бути ні спростовані, ні підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору. Поширення таких висновків відповідачами повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації, отриманої з різних джерел. Поширена стосовно позивача інформація, щодо якої має бути відмовлено у визнанні її недостовірною, є оціночним судженням та відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів. До такого висновку суд дійшов з урахуванням практики ЄСПЛ. Зокрема, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» ЄСПЛ встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли бути визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому ЄСПЛ підкреслив, що використання навіть «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Суд звертає увагу, що позивач не довів, що розповсюджена інформація призвела до негативних наслідків, що дискредитує його. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Свобода вираження поглядів, яка захищена частиною першою статті 10 Конвенції, утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення ЄСПЛ від 23 червня 2009 року у справі «Бодрожич та Вуїін проти Сербії», рішення «Карпюк та інші проти України», № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). У рішенні ЄСПЛ від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти росії» Суд наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Матеріалами справи та поясненнями сторін встановлено та не спростовано позивачем, що поширена відповідачами інформація: є достовірною, не порушує права позивача та не завдає йому жодної шкоди. Позивачем не доведено належними доказами наявності всієї сукупності обставин які становлять юридичний склад правопорушення для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації, тому в його задоволенні слід відмовити. Обгрунтовуючі позовні\~вимоги до\~відповідачів про\~відшкодування моральної\~шкоди,\~позивач також\~посилається на спричинення йому\~моральної шкоди\~через поширення ними недостовірної інформації,\~що призвело\~до приниження його честі, гідності та ділової репутації. Згідно з положеннями ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав і яка полягає, в тому числі, у приниженні її честі, гідності. При цьому розмір грошового відшкодування її визначається судом з засад розумності і справедливості, залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань завданої внаслідок порушення її прав, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають; наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20. Позивачем в\~установленому порядку\~не надано\~жодного належного,\~допустимого,\~достовірного доказу\~щодо наявності неправомірної поведінки відповідачів та спричиненої моральної шкоди, причино-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою, що в свою чергу виключає цивільну відповідальність за заподіяну моральну шкоду. Оскільки позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від позовних вимог про визнання\~інформації недостовірною\~та такою,\~що принижує\~честь і\~гідність,\~порушення права\~на недоторканність\~ділової репутації, у задоволенні яких позивачу відмовляється, відтак, вказана вимога також не підлягає задоволенню. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved