Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-10 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики грошових коштів №2 від 20.07.2021 у сумі 734 490,44 грн та борг за договором позики грошових коштів №1 від 20.09.2021 у сумі 1 427 901,39 грн; стягнути з відповідача, на користь позивача понесені витрати, пов`язані із розглядом справи та сплатою судового збору згідно квитанцій у сумі 14 600 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 20.07.2021, між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів №2 та цього ж числа, відповідач отримав від позивача у борг кошти у сумі 10 400 доларів США, що в гривневому еквіваленті на момент подання позовної заяви згідно офіційного курсу НБУ складає 390 520,00 грн. Вказане підтверджується договором позики грошових коштів №2 від 20.07.2021. Відповідно до умов Договору №2 відповідач зобов`язаний повернути грошові кошти не пізніше 20.09.2021. На теперішній час вказані кошти позивачу не повернуті. 20.09.2021 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів №1 та цього ж числа, відповідач отримав від позивача у борг кошти у сумі 22 400 доларів США, що в гривневому еквіваленті на момент подання позовної заяви згідно офіційного курсу НБУ складає 841 120,00 грн. Вказане підтверджується договором позики грошових коштів №1 від 20.09.2021. Відповідно до умов Договору №1 відповідач зобов`язаний повернути грошові кошти не пізніше 20.03.2022. На теперішній час вказані кошти позивачу не повернуті. Сама позика коштів була оформлена відповідно до вищевказаних договорів, що не суперечить вимогам Цивільного Кодексу України, а саме ст. 1047. За домовленістю між ними, Договір №2 від 20.07.2021 та Договір №1 від 20.09.2021 було укладено у м. Києві, тут же і було здійснено передачу коштів. Починаючи з початку липня 2023 року позивач усно, по телефону, за допомогою месенджерів неодноразово повідомляв відповідача про повернення коштів, але відразу відповідач відповів, що скоро поверне позику. Після цього, позивач ще неодноразово намагався телефонувати відповідачу з приводу повернення коштів, але це ні до чого не призвело. Останнім часом відповідач взагалі перестав брати слухавку. В добровільному порядку врегулювати спір мирним шляхом мені не вдалося. Тобто незаконними діями [PERSON] позивачу нанесено матеріальної шкоди взагалі на суму 32 800 доларів США, що в гривневому еквіваленті на момент подання позовної заяви згідно офіційного курсу НБУ складає 1 231 640, 00 гривень. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.02.2024 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами загального позовного провадження, справа призначена до підготовчого судового засідання, сторонам роз`яснено право подати заяви по суті справи та встановлено відповідні процесуальні строки. 10.09.2024 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Янкового М.В. до суду надійшли відзив на позовну заяву, клопотання про витребування доказів, клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, заява про виклик свідків, клопотання про визнання явки позивача обов`язковою. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.12.2024 клопотання представника відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи залишено без задоволення. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.12.2024 закрито підготовче провадження у цій справі, яку призначено до судового розгляду по суті та встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі, а також відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача про поновлення строку на подання відзиву, відзив відповідача залишено без розгляду, відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача про витребування доказів та задоволена заява представника відповідача про виклик свідка [PERSON] . В судовому засіданні 11.02.2025 представник позивача позовні вимоги підтри мав в повному обсязі з підстав викладених у позові. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та пояснив, що відповідач заперечує факт підписання договорів, які є предметом позову. В свою чергу позивачем не доведений факт передачі грошових коштів. Згідно п.3 Договорів грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору, що передбачає наявність боргового документу/розписки або іншого документу, який має підтверджувати передання та отримання коштів в позику до її укладання. Таким чином, зміст умов договору не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів, а позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу. Щодо стягнення пені, то остання не передбачена умовами договору, а стягнення інфляційних втрат та 3% річних суперечить Перехідним положенням ЦК. Будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка позивач пояснив суду, що з відповідачем знайомий з кінця 2019 року, познайомилися у клубі для підприємців, зустрічалися там 2-3 рази на місяць, обговорювали різні бізнес проекти. Відповідач звернувся до нього з проханням позичити кошти для бізнесу, він мав юридичну компанію та супроводжував інвестиційні проекти. Він погодився надати відповідачу кошти у борг з укладанням договору. Відповідач є адвокатом, тому проекти договорів готував сам та пересилав їх на електронну пошту. Ознайомившись із складеними відповідачем договорами, він погодився їх підписати. До укладання договору 20.07.2021, у них з відповідачем був інший договір на 15 000 доларів США, відповідач погашав по ньому відсотки, але він попросив погасити усю суму. Відповідач її не мав та попросив укласти інший договір на 10 000 доларів США. Свідок погодився та відповідач на електронну пошту надіслав йому проект, а потім приїхав до нього в Черкаси вже із роздрукованим договором в 2-х екземплярах. Тоді відповідач розрахувався по першому договору і з цих коштів він, свідок, дав відповідачу у позику 10 000 доларів США. Відповідач сам включив у цей договір 400 доларів як відсотки, але фактично була передана сума в 10 000 доларів США. У зв`язку із цими обставинами договір від 20.07.2021 має номер 2. Відповідач по цьому договору не погасив жодної копійки. У нього, свідка, був ще спільний бізнес з відповідачем пов`язаний із оптикою, однак він почав розпадатися та вони зрозуміли, що грошей з нього не буде, почали розпродаж майна. Відповідач попросив ще грошей у позику пояснивши тим, що у нього є інший бізнес, який треба підтримати, а борг поверне, з розпроданого майна. Свідок погодився та відповідач направив йому на електронну пошту проект договору. Вони зустрілися у Києві, але відповідач сказав, що договір не роздрукував, він передав відповідачу 22 400 доларів США, а він подальшому переслав свідку договір по пошті. Він, свідок підписав договір та коли у Києві зустрівся з відповідачем, останній теж підписав договір та забрав свій екземпляр договору. По договору від 20.09.2021 на суму 22 400 доларів США, відповідач теж не погасив жодної копійки. Усі договори підписувались у двох екземплярах. На початку війни зв`язок із відповідачем було втрачено, а влітку 2022 року відповідач вийшов на зв`язок, повідомив, що виїхав за кордон, коштів не має, домовитись їм не вдалося. Наприкінці 2023 відповідач знов вийшов на зв`язок, повідомив, що у нього є автомобілі в Польщі, які можна перегнати, продати та повернути борги, у зв`язку з чим попросив допомогти та дати 3 000 евро, на що він, свідок погодився. Відповідач був на зв`язку, пересилав фото як перегонюються авто, а потім на початку 2024 року знов обірвався зв`язок. У клубі свідок дізнався, що відповідач не тільки у нього напозичив грошей і не повернув та вийшов з клубу. Коли подали позов до суду відповідач вийшов на зв`язок, уточнив суму боргу і більше на зв`язок не виходив. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 20.07.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів №2. Відповідно до п.п.1-3, 10 Договору, позикодавець за цим договором передав у власність позичальникові строком до 20.09.2021, а позичальник прийняв від нього у власність строком до 20.09.2021 грошові кошти у сумі 10 400,00 дол. США без нарахування та сплати процентів за наступним графіком: частина позики, що підлягає поверненню в сумі 200 - не пізніше 20.08.2021, частина позики, що підлягає поверненню в сумі 10 200 - не пізніше 20.09.2021. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю одержані у позику грошові кошти у порядку та на умовах, передбачених цим Договором. Грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальникам 20.07.2021 до підписання цього договору. Цей Договір вважається укладеним з моменту передачі позикодавцем грошей позичальникові. 20.09.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів №1. Відповідно до п.п.1-3, 10 Договору, позикодавець за цим договором передав у власність позичальникові строком до 20.03.2022, а позичальник прийняв від нього у власність строком до 20.03.2022 грошові кошти у сумі 22 400,00 дол. США без нарахування та сплати процентів за наступним графіком: частина позики, що підлягає поверненню в сумі 400 - не пізніше 20.10.2021, частина позики, що підлягає поверненню в сумі 400 - не пізніше 20.11.2021, частина позики, що підлягає поверненню в сумі 400 - не пізніше 20.12.2021, частина позики, що підлягає поверненню в сумі 400 - не пізніше 20.01.2022, частина позики, що підлягає поверненню в сумі 400 - не пізніше 20.02.2022, частина позики, що підлягає поверненню в сумі 20 400 - не пізніше 20.03.2022. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю одержані у позику грошові кошти у порядку та на умовах, передбачених цим Договором. Грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальникам 20.09.2021 до підписання цього договору. Цей Договір вважається укладеним з моменту передачі позикодавцем грошей позичальникові. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно загальних положень про правочини закріплених у Главі 16 Розділу IV Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори), і мають вчинятися у формі, встановленій законом (ст. 202 ЦК України). Зокрема, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі і сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 205 ЦК України). У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (ст. 208 ЦК України). Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ст. 209 ЦК України). У своїй постанові від 28.11.2018 по справі № 462/2589/14-ц (провадження № 61-39338св18) Верховний Суд дійшов висновку, що «договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Аналогічні висновки зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк і термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договорами позики укладеним у письмовій формі, зміст яких підтверджують факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Заперечуючи проти позову представник відповідача стверджує, що відповідач договорів позики не підписував та позивач доказів, які б підтверджували факт передачі грошових коштів на надав. В той же час, ні відповідачем, ні його представником не надано суду жодного доказу в обґрунтування наведених заперечень. Відповідач не скористався правом на подання зустрічного позову, а також не прийняв участі під час розгляду справи по суті. Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач в силу вимог ст.82 ЦПК України не звільнений від доказування, у зв`язку з чим відповідно до ст. 81 ЦПК України повинен довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх заперечень та подати докази на підтвердження цих обставин. Судом не було встановлено, що відповідачем укладений між сторонами договір у будь-який спосіб оспорювався, відтак укладені договори позики є правомірними. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). З огляду на викладене, суд доходить до висновку, що позивачем доведено належними та допустими доказами факт укладання між сторонами договорів позики та передачу грошових коштів позивачем відповідачу на виконання їх умов. За приписами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.12.2018 у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку». Таким чином, враховуючи і висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 750/12868/16-ц, виходячи із загальних засад принципу диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, та з урахуванням того, що позивач ставив питання саме про стягнення боргу за договором позики грошових коштів №2 від 20.07.2021 та за договором позики грошових коштів №1 від 20.09.2021 у гривневому розмірі, що є еквівалентом доларів США станом на день звернення із позовом до суду, позовні вимоги не збільшував, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договорами позики у гривневому еквіваленті до долара США на момент звернення до суду. При цьому суд враховує, що за договором позики грошових коштів №2 від 20.07.2021 відповідачу позивачем була передана сума коштів в розмірі 10 000 доларів США, у зв`язку з чим в цій частині вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Виходячи з наведеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики грошових коштів №2 від 20.07.2021 в сумі 376 200 грн, що еквівалентно 10 000 доларів США по курсу НБУ станом на 07.02.2024, та заборгованість за договором позики грошових коштів №1 від 20.09.2021 в сумі 842 688 грн, що еквівалентно 22 400 доларів США по курсу НБУ станом на 07.02.2024 Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23.09.1994 № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України в постанові від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17. Враховуючи викладене, оскільки предметом договорів позики є грошові кошти, визначені у доларах США, то передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, а втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Що стосується стягнення пені в розмірі облікової ставки НБУ. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника таких, що ґрунтуються на законі, невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частина 1 статті 546 ЦК України визначає види забезпечення виконання зобов`язання, а неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток, право довірчої власності. Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК). Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»). Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. При цьому ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня. Суд враховує, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22.11.1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці). Як встановлено із матеріалів справи за невиконання зобов`язання у самих договорах позики грошових коштів, розмір пені не визначався. За викладених обставин, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Щодо стягнення з відповідача 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України, то такі вимоги підлягають задоволення частко виходячи з наступного. Згідно пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Зважаючи на викладене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних нарахованих у зв`язку із неналежним виконанням умов договору позики грошових коштів №2 від 20.07.2021, за період з 21.09.2021 по 23.02.2022 у сумі 4 823,61 грн, оскільки у іншій період стягненню 3% річних не підлягають у силу положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики грошових коштів. В порядку ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 56,59%, в сумі 8 262,14 грн. Вирішуючи заяву представника позивача щодо понесення позивачем витрат на правову допомогу, про наявність яких представником повідомлено суд під час підготовчого судового засідання 18.12.2024, суд виходив з такого. За правилом п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У відповідності до пункту шостого частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з частиною першою статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. З аналізу наведених норм процесуального закону вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, що, однак, не зумовлює висновку про їх обов`язкову наявність у кожній справі та обов`язку суду в будь-якому випадку задовольнити заяву про їх відшкодування. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, вимога частини восьмої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду постановив ухвалу від 07.07.2023 у справі № 340/2823/21, в якій сформував такі загальні підходи до стягнення витрат у суді касаційної інстанції: «Частина сьома статті 139, частини третя, четверта статті 143 КАС України містять приписи, які дозволяють стороні надати суду докази, які підтверджують витрати на правничу допомогу, протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи, але за умови, що ця сторона зробить про це відповідну заяву до закінчення судових дебатів. Вказівка у частині сьомій статті 139, частині третій статті 143 КАС України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останнім етапом - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи. Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу. Коли йдеться про розподіл витрат, понесених на професійну правничу допомогу, то ініціювати це питання має сторона, яка понесла ті витрати, й для цього треба щонайменше заявити/повідомити суду касаційної інстанції про необхідність їх розподілу за наслідками розгляду справи. Власне з цим - з об`єктивованою формою вираження наміру сторони щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу ще до завершення розгляду справи (чи то в порядку письмового провадження, чи в судовому засіданні) - пов`язується можливість як потім подати протягом п`яти днів докази на підтвердження цих витрат, так і ухвалення на цій підставі додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України». У постанові від 25.07.2023 у справі № 340/4492/22 у розвиток зазначеної вище позиції Об`єднаної палати Верховний Суд указав, що, за загальним правилом, усі докази понесених судових витрат мають бути надані сторонами до закінчення розгляду справи. Однак, у випадку, якщо сторона з певних причин не може надати такі документи, ця сторона повинна зробити відповідну заяву до закінчення розгляду справи і надати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами). Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового судового рішення в цій частині. Зазначення ж у прохальній частині касаційної скарги узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами касаційного розгляду не може розцінюватися як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже за такого викладу прохальної частини без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення. Зазначені правові висновки кореспондуються також і з положеннями ЦПК України у цій частині, відповідно можуть бути застосовані до даних правовідносин при вирішенні поданої заяви. Разом з тим, застосовуючи зазначені вище висновки Об`єднаної палати Верховного Суду, викладені у постанові від 25.07.2023 у справі № 340/4492/22, та правові норми до правовідносин, що виникли у цій справі, суд звертає увагу, що у позовній заяві представником позивача зазначено загальне прохання про необхідність стягнення судових витрат, які складаються із суми сплаченого судового збору. До ухвалення у справі рішення представником позивача не надано доказів на підтвердження понесення судових витрат у вигляді витрат на правничу допомогу, як і не вказано будь-яких причин, які унеможливлюють подання останніми вчасно - до завершення судових дебатів, відповідних доказів, не повідомлено про наявність поважних причин, які зумовлюють необхідність подання таких доказів в першій заяві по суті справи позивачем, себто у позовній заяві, а також про такі витрати не заявлено у судових дебатах. Зазначена правова позиція висвітлена в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.01.2024 у справі № 380/12348/22. Наведене вище дає підстави вважати, що представник позивача не подав заяви, яка б у розумінні положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України, надавала б суду можливість вирішити питання щодо розподілу судових витрат, та у разі необхідності в резолютивній частині рішення, у відповідності до вимог п.5 ч.6 ст. 265 ЦПК України призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення, строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. При цьому, суд також враховує, що представник позивача до завершення судових дебатів не заявив про намір подати суду докази на підтвердження понесення судових витрат. Відповідно до положень ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Під зловживанням процесуальними правами слід розуміти особливу форму цивільного процесуального правопорушення, тобто умисні недобросовісні дії учасників цивільного процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав і здійснювані лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом відносно відомих обставин справи, в цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь в справі, а також в цілях того, що перешкодило діяльності суду по правильному і своєчасному розгляду і вирішенню цивільної справи, - що породжує застосування заходів цивільного процесуального примусу. Основна ознака зловживання процесуальними правами полягає в тому, що дії, які її складають, вчиняються на зовні законній юридичній підставі. Механізм зловживання процесуальними правами полягає в тому, що особа, яка бажає мати певний юридичний результат, вчиняє процесуальні дії (бездіяльність), зовні «схожі» на ті юридичні факти, з якими пов`язується настання необхідного результату. Такі дії, однак, мають повністю штучний характер, подібно тому, як удавана угода у цивільному праві вчиняється лише для цілей прикриття іншої угоди. Відтак, оскільки представник позивача не дотримався процесуальних норм закону, не подав до суду доказів на підтвердження понесених витрат разом із першою заявою по суті справи, себто разом із позовною заявою, або до закінчення судових дебатів, а в судових дебатах не повідомив суду ні про наміри подати докази понесення позивачем судових витрат, ні про причини неможливості подати такі докази вчасно, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні заяви представника позивача про стягнення з відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу. Аналогічний підхід застосовний в ухвалі Верховного Суду від 08.01.2024 у справі № 580/3758/19. Враховуючи наведене та

Outcome: partial