Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-11 00:00:00

У січні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності на спадкове майно, в обґрунтування якого зазначив, що є сином [PERSON] , яка померла [INFO] . Після її смерті залишилося спадкове майно, автомобіль легковий AUDI А6, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER] , посвідчення про реєстрацію ТЗ серія [NUMBER] , видане на ім`я [PERSON] 09.11.2021 року Харківською Митницею Державної митної служби України. Позивач звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Харківської області Балух Н.В. із заявою про прийняття спадщини, на підставі чого була заведена спадкова справа за номером у спадковому реєстрі 71796772 (номер у нотаріуса 64/2023). В подальшому, приватний нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на автомобіль у зв`язку з відсутністю свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Позивач зазначає, що у посвідченні про реєстрацію ТЗ серія [NUMBER] , виданому на ім`я [PERSON] [INFO] на спірний автомобіль, зазначено, що він був ввезений в Україну [PERSON] та Харківська митниця не заперечує проти реєстрації в підрозділі МВС України ТЗ, зазначеного в цьому посвідченні на ім`я [PERSON] . У зв`язку з вищевикладеним позивач позбавлений права нотаріально оформити право власності на спадкове майно після смерті матері, тому звернувся до суду за захистом своїх прав з цим позовом, в якому просив суд визнати за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), право власності на автомобіль легковий AUDI А6, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER] , посвідчення про реєстрацію ТЗ серія [NUMBER] , видане на ім`я [PERSON] 09.11.2021 р. Харківською Митницею Державної митної служби України, в порядку спадкування за законом після [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 10 січня 2024 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою суду\~від \~02\~квітня 2024\~року залучено\~ [PERSON] як\~третю особу,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Ухвалою суду від 17 травня 2024 року витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Балух Наталії Вікторівни копію спадкової справи 64/2023 (номер у спадковому реєстрі 71796772), заведеної 27.12.2023 після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . 04 жовтня 2024 року до суду надійшли витребувані докази. Ухвалою суду від 05 листопада 2024 року замінено первісного відповідача Харківську міську раду на належного - [PERSON] , виключено останнього з числа третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, у справі. У відзиві на позовну заяву [PERSON] в особі представника [PERSON] просив у задоволенні позовних вимог відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання 3/4 у праві власності на автомобіль та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на зазначену частину автомобіля. Відповідач зазначив, що перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] до дня її смерті. Спірний автомобіль придбаний спадкодавцем під час перебування у шлюбі, а відтак є спільною сумісною власністю. Таким чином, він є співвласником 1/2 частини автомобіля. Крім того, він є спадкоємцем першої черги щодо майна [PERSON] , а тому спільно з позивачем має рівні спадкові права на частку [PERSON] у автомобілі, тобто по 1/4 частині майнових прав на автомобіль. Ухвалою суду від 22 січня 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, про що повідомлено сторін. В судове засідання сторони не з`явилися, представник позивача просив справу розглянути без їх участі. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені, заяв та клопотань від них не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] у м. Харкові у віці 54 років померла [PERSON] , [INFO] , про що Богодухівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 09 березня 2022 року складено відповідний актовий запис № 145, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] від 09.03.2024. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшли майнові права на автомобіль легковий AUDI А6, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER] , що підтверджується Посвідченням про реєстрацію ТЗ серія [NUMBER] , виданим Харківською Митницею Державної митної служби України 09.11.2021 на ім`я [PERSON] . На день смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Також за вказаною адресою разом з нею проживали та були зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 27.12.2023. [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується наступними доказами: - Свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , виданим повторно 14 травня 2003 року, серія [NUMBER] , в якому в графі «Мати» зазначено: « [PERSON] »; - Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00042914335 від 27.12.2023, відповідно до якого [PERSON] 09 червня 2001 року уклала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим змінила прізвище на « [PERSON] », що відображено у актовому записі про шлюб № 568 від 09.06.2001. На час смерті [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про одруження, Серія [NUMBER] від 09 червня 2001 року, актовий запис про шлюб № 568 від 09.06.2001, складений відділом реєстрації актів громадянського стану Московського районного управління юстиції м. Харків. Згідно з відомостями паспорта громадянина України, серія [NUMBER] від 25 листопада 1996 року, [PERSON] з 20.03.2017 року до теперішнього часу зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 27 грудня 2023 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Балух Н.В. із заявою, в якій зазначив, що прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] згідно зі ст. 1268 ЦК України. Спадкоємцями першої черги також є чоловік померлої - [PERSON] , який у встановлений строк заяву про прийняття спадщини не подав, разом з померлою на день смерті за однією адресою зареєстрований не був; мати померлої [PERSON] , яка померла [INFO] , її батьком [PERSON] , який помер у 1996 році. На підставі заяви [PERSON] приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Балух Н.В. 27.12.2023 заведено спадкову справу № 64/2023, номер в спадковому реєстрі 71796772. Згідно з Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 27.12.2023 року, за життя спадкодавиця заповіту не складала, свідоцтво про право на спадщину після її смерті будь-якій особі видано не було, в спадковому реєстрі відсутня інформація про інші відкриті спадкові справи. На усне звернення [PERSON] щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на автомобіль легковий AUDI А6, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER] , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Балух Н.В. листом № 142/01-16 відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та рекомендувала звернутися до суду з питання визнання права власності на майно в порядку спадкування. Відмова нотаріуса мотивована тим, що спадкоємцем не було подано документ, що підтверджує право власності на автомобіль згідно з чинним законодавством, а саме свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, видане відповідним Територіальним сервісним центром МВС України. Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом. а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (1261 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч. 1 ст. 1270, ч. 1 ст. 1272 ЦК України). У справі, що розглядається, встановлено, що спадкоємцями першої черги за законом щодо майна [PERSON] є її син [PERSON] та чоловік [PERSON] . При цьому, [PERSON] проживав та був зареєстрований разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , у визначений в ст. 1270 ЦК України строк не заявив про відмову від спадщини, а відтак вважається таким, що прийняв спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. [PERSON] не проживав та не був зареєстрований разом зі спадкодавцем за однією адресою, у визначений в ст. 1270 ЦК України строк із заявою про прийняття спадщини у встановленому законом порядку не звертався, доказів того, що йому в порядку ч. 2-3 ст. 1272 ЦК України було встановлено додатковий строк для прийняття спадщини не надав, а відтак [PERSON] вважається таким, що спадщину не прийняв. Таким чином, судом встановлено, що єдиним спадкоємцем першої черги, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті [PERSON] є її син [PERSON] . За таких обставин, безпідставними є доводи [PERSON] про те, що йому в порядку спадкування за законом після смерті дружини [PERSON] належить 1/2 частина належного їй майна. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.68 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Згідно з п. 4.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (п. 4.16 глави 10 Порядку № 296/5). Відповідно до ч.3 ст.46 Закону України «Про нотаріат», неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. У справі, що розглядається, встановлено, що [PERSON] , як єдиний спадкоємець першої черги за законом після смерті матері [PERSON] , який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, звернувся до нотаріуса із усною заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, проте приватний нотаріус правомірно відмовила йому у видачі свідоцтва, оскільки не було подано оригінал правовстановлюючого документу на автомобіль легковий AUDI А6, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER] , оскільки спадкоємцем не було подано документ, що підтверджує право власності на автомобіль згідно з чинним законодавством, а саме свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, видане відповідним Територіальним сервісним центром МВС України. Згідно з абз. 2 п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07.09.1998, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку, є зокрема: договори купівлі-продажу транспортних засобів, що підлягають першій державній реєстрації в сервісних центрах МВС, за якими продавцями виступають суб`єкти господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, і які підписані від імені таких суб`єктів уповноваженою особою; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в уповноважених органах МВС транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. Судом встановлено, що правомірність придбання та наявність майнових прав власності на автомобіль легковий AUDI А6, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER] , за [PERSON] підтверджується наступними доказами: реєстраційним свідоцтвом № [NUMBER] з перекладом зі шведської на українську мову, копією договору купівлі-продажу автомобіля від 07.06.2020, повідомленням про зняття автомобіля з обліку, митною декларацією на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії МД UA807170/2021/074450 від 09.11.2021, Посвідченням про реєстрацію ТЗ серія [NUMBER] від 09.11.2021, виданим Харківською митницею Державної митної служби України. При цьому, судом враховано, що транспортний засіб придбано [PERSON] 07 червня 2020 року, тобто в період перебування у шлюбі з [PERSON] . Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та відображає актуальну судову практику щодо розгляду справ про поділ майна подружжя. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 також зроблено висновок, що тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які їй, йому належали особисто. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 2, 4 ст. 65 СК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надаючи оцінку\~наявним в\~матеріалах справи\~доказам,\~судом враховано,\~що позивачем\~ [PERSON] \~не спростовано\~презумпціюспільності права власності подружжя на майно, яке набуте його покійною матір`ю та відповідачем в період шлюбу, а саме не надано доказів того, що автомобіль придбано за особисті кошти [PERSON] , а не за спільні кошти подружжя, що [PERSON] діяла без згоди [PERSON] та придбавала автомобіль не в інтересах сім`ї. Таким чином, спірний автомобіль легковий AUDI А6, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER] , є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Виходячи з презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності, суд дійшов висновку, що майнові права на спірний автомобіль належать покійній [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці кожному, відтак до складу спадщини після смерті [PERSON] увійшли майнові права власності на 1/2 частину автомобіля AUDI А6, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER] . У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] , будучи єдиним спадкоємцем, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] , до складу якої увійшла 1/2 частина права власності на легковий автомобіль AUDI А6, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER] , з незалежних від нього обставин позбавлений об`єктивної можливості оформити спадкові права в нотаріальному порядку, а саме у зв`язку з відсутністю свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого відповідним Територіальним сервісним центром МВС України, тому наявні підстави для судового захисту спадкових прав позивача шляхом визнання за ним в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] права власності на 1/2 частину автомобіля AUDI А6, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER] . Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 605,60 грн.

Outcome: partial