Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-09 00:00:00

позивачка звернулась до суду з цим позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер дідусь позивачки [PERSON] . [PERSON] звернулася до Першої новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що залишилася після смерті дідуся - [PERSON] , але у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позивачці відмовлено, про що видано відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 січня 2024 року. Відмова вмотивована тим, що позивачкою не надано до нотаріальної контори документів, які підтверджують родинний зв`язок між нею та померлим. Позивачка зазначає, що [PERSON] був батьком батька позивачки - [PERSON] , 1899 року народження, який помер [INFO] . Оскільки на час народження [PERSON] батьки позивачки: мати, [PERSON] , та батько, [PERSON] не перебували у зареєстрованому шлюбі, тому в свідоцтві про народження [PERSON] в графі: «відомості про батька дитини» зазначений прочерк. Крім того, в свідоцтві про народження брата позивачки - [PERSON] , [INFO] , в графі: «відомості про батька дитини» зазначено [PERSON] . [PERSON] за життя визнавав своє батьківство відносно позивачки, піклувався, називав донькою, утримував, виховував, опікувався, спільно проводив дозвілля та святкував дні народження. Відповідно до свідоцтва про народження, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області серії ЯИ № 012731 в графі відомості про батьків значиться мати - [PERSON] , батько - прочерк. [PERSON] був рідним сином [PERSON] . Внесення змін до актового запису про народження позивачки через смерть [PERSON] є неможливим. На день смерті [PERSON] разом із спадкодавцем були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , брат позивачки та позивачка. Підтвердити той факт, що [PERSON] , 1988 року народження, який помер [INFO] був батьком [PERSON] можуть свідки. Без встановлення факту позивачка не може реалізувати свої спадкові права, а зазначені розбіжності не можуть бути усунені іншим чином, ніж шляхом звернення до суду. Крім того, у свідоцтві про право власності, виданому на ім`я померлого [PERSON] дата видачі стоїть 20 квітня 1979 року, тобто через двадцять чотири роки після його смерті. З самого народження [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивачка зареєстрована за вказаною адресою. Між позивачкою та [PERSON] була усна домовленість, що житловий будинок буде належати позивачці. Житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 20 квітня 1979 року. Після смерті [PERSON] позивачка продовжувала проживати за вказаною адресою. Загальний термін користування будинком позивачки становить 70 років. Відсутність підтвердження факту родинних відносин та відсутність реєстрації свідоцтва на нерухоме майно померлого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно перешкоджає позивачці в реалізації її права на спадкування. Постановленою судом ухвалою від 07 червня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, витребувано докази у виді засвідченої копії спадкової справи після смерті [PERSON] та інвентаризаційну справу на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . 18 червня 2024 року судом отримано інвентаризаційну справу та відповідь нотаріуса про відсутність факту реєстрації спадкової справи після смерті [PERSON] . В підготовчому засіданні 18 липня 2024 року постановленою судом ухвалою від нотаріуса витребувано копії спадкових справ після смерті [PERSON] , [PERSON] 23 серпня 2024 року отримано копію спадкової справи після [PERSON] , відповідь нотаріуса про відсутність факту реєстрації спадкової справи після смерті [PERSON] . В підготовчому засіданні 18 липня 2024 року постановленою судом ухвалою від державного нотаріального архіву витребувано копію спадкової справи після смерті [PERSON] 03 жовтня 2024 року судом отримано відповідь нотаріального архіву про відсутність на зберіганні спадкової справи. 03 грудня 2024 року в підготовчому засіданні долучено докази у справу, постановленою судом ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 10 лютого 2025 року постановленою судом ухвалою за згодою відповідача в порядку ст. 222 ЦПК України задоволено клопотання представниці позивачки про допит у якості свідка відповідача, [PERSON] , та проведено його допит. В судовому засіданні 10 лютого 2025 року представниця позивачки, позивачка позов підтримали та просила його задовольнити з підстав, указаних у ньому. В подальшому представниця надала суду заяву про розгляд справи у її та позивачки відсутність. Відповідач у судовому засіданні 10 лютого 2025 року позов визнав. Указав, що [PERSON] є його рідною сестрою, донькою [PERSON] та [PERSON] . Його батьки станом на день народження сестри не були одружені. Також, його дідусь - [PERSON] є також і дідусем позивачки - [PERSON] . Свідоцтво про народження [PERSON] не збереглося та записи про народження відновити не є можливим. Його рідна сестра - [PERSON] після смерті батька та дідуся продовжила проживати за адресою: [ADDRESS] , а він проживає у сусідньому будинку за адресою: [ADDRESS] . На спадщину він не претендує, її не приймав. В подальшому надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представниця третьої особи-1, Самарівського ВДРАЦС у Самарівському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), (на момент надання заяви - Новомосковського ВДРАЦС у Новомосковському районі Дніпропетровської області) надала суду заяву про розгляд справи у відсутність представника відділу. Просила прийняти законне та обґрунтоване рішення. Представник Першої самарівської державної нотаріальної контори (найменування якого змінено з Першої новомосковської державної нотаріальної контори) в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив. Про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, на що вказує, зокрема, надання доказів на постановлену судом ухвалу про витребування доказів. У зв`язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Заслухавши пояснення позивачки та її представниці, відповідача, перевіривши їх показами відповідача, як свідка, матеріалами справи, матеріалами інвентаризаційної справи БТІ, суд висновує таке. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29 червня 1953 року [PERSON] народилася [INFO] у місті Новомосковську Дніпропетровської області у [PERSON] . В графі «Батько» свідоцтва міститься прочерк /а.с.15/. З копії повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00036728530 від 05 вересня 2022 року вбачається, що [INFO] у віці 86 років помер [PERSON] /а.с.18/. З відповіді Другої новомосковської державної нотаріальної контори № 615/01-16 від 08 серпня 2024 року, інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 77927374 від 08 серпня 2024 року, відповіді Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області № 1626/01-21 від 02 жовтня 2024 року вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася /а.с.54, 55, 61/. З довідки виконавчого комітету Новомосковської міської ради № 818 від 04 жовтня 2024 року вбачається, що [PERSON] на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На день смерті разом з ним були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /а.с.69/. Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16 лютого 1972 року [PERSON] народився [INFO] у місті Новомосковську Дніпропетровської області у батьків [PERSON] та [PERSON] /а.с.23/. Відповідно до повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 20 жовтня 2023 року вбачається, що [INFO] у віці 72 роки помер [PERSON] /а.с.24/. З відповіді Першої новомосковської державної нотаріальної контори № 668/01-16 від 11 червня 2024 року, інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 77276678 від 11 червня 2024 року вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася /а.с.36, 37/. З довідки виконавчого комітету Новомосковської міської ради № 820 від 04 жовтня 2024 року вбачається, що [PERSON] на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На день смерті разом з ним були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] /а.с.68/. 20 квітня 1979 року Виконавчим комітетом Новомосковської ради народних депутатів видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок (домоволодіння), згідно з яким цілий житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить [PERSON] . Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Новомосковської міської ради народних депутатів від 25 лютого 1972 року № 12/119. Право власності зареєстроване у Новомосковському БТІ за [PERSON] , про що вчинено запис у реєстрову книгу № 10460-70 20 квітня 1979 року /а.с.20/. Згідно з копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 29 травня 1980 року того-ж дня [PERSON] , [INFO] , уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] » /а.с.15/. Відповідно до копії свідоцтва про смерть від 06 січня 1986 року № [NUMBER] [INFO] [PERSON] померла /а.с.17/. З відповідей Другої новомосковської державної нотаріальної контори № 616/01-16 та 615/01-09 від 08 серпня 2024 року, витягу зі спадкової справи у виді копії заяви спадкоємця, інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 77927258 від 08 серпня 2024 року вбачається, що 18 березня 1986 року до Новомосковської районної державної нотаріальної контори звернулася [PERSON] з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину по закону після смерті [PERSON] на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Відомості про видачу свідоцтва про право на спадщину відсутні /а.с.50, 51, 52, 53/. Надана позивачем копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 21 лютого 1990 року підтверджує, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Прізвище позивачка залишила без змін /а.с.16/. З копії паспорту громадянки України [PERSON] убачається, що позивачка з 14 лютого 1972 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /а.с.12/. Відповідно до копії паспорту громадянина України [PERSON] , відповідач з 27 лютого 1981 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 26 березня 2005 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с.21-22/. Згідно з копією домової книги будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , у будинку були зареєстровані [PERSON] (виписана 02 серпня 1991 року) та [PERSON] , [PERSON] (виписаний 13 березня 2000 року) /а.с.19/. З копії витягу з технічного паспорту будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що будинок садибного типу в цілому складається з: житлового будинку літ. А 1900 року побудови, житловою площею 35,7 кв. м, загальною площею 59,1 кв. м; літньої кухні літ. Б1 1987 року побудови; входу у погріб літ. В1 1987 року побудови; погрібу літ. ПГ 1987 року побудови; літнього душу літ. Г1 1989 року побудови; вбиральні літ. Д1 1989 року побудови; споруд № 1-4 /а.с.13-14/. Згідно з дослідженою судом інвентаризаційною справою домоволодіння [ADDRESS] вбачається: - проведення обміру та з`ясування характеристик домоволодіння у 1972 році /а.і.с.2/; формування поверхового плану, відомостей внутрішнього обміру у 1972 році /а.і.с.5, 6/; видача рахунку-сповіщення 24 січня 1972 року на ім`я [PERSON] /а.с.13/; складення оціночного акту домоволодіння у 1979 році /а.і.с.3, 4/; - 22 січня 1972 року представником Новомосковського МБТІ складено акт, яким зафіксовано результати проведення обстеження будинку та встановлено, що домоволодіння фактично знаходиться у власності [PERSON] . При проведенні опитування мешканців будинку [ADDRESS] та [ADDRESS] встановлено, що житловий будинок побудовано в 1900 році [PERSON] , який помер у 1955 році, його дружиною [PERSON] , яка померла у 1957 році. Житловий будинок під час війни не горів. Після смерті батьків у житловому будинку проживав син, який помер у 1971 році, у житловому будинку проживає його дружина - [PERSON] . Під час проживання у будинку [PERSON] проводила ремонт. Спорів щодо будинку немає /а.і.с.14/; - 22 лютого 1972 року складено висновок щодо можливості оформлення права власності на будинок на ім`я [PERSON] /а.і.с.16/; - 30 березня 1979 року [PERSON] подано до БТІ замовлення про виклик техніка для необхідності вступу у спадщину після смерті [PERSON] /а.і.с.19/ та 05 квітня 1979 року на ім`я [PERSON] видано рахунок-повідомлення про оплату замовлення /а.і.с.23/; - 20 квітня 1979 року Новомосковським БТІ виготовлено висновок про можливість реєстрації будинку /а.і.с.24/, довідку-характеристику будинку /а.і.с.25/ та того-ж дня Виконавчим комітетом Новомосковської міської ради народних депутатів видано свідоцтво про право власності [PERSON] на житловий будинок /а.і.с.23/; - 02 листопада 1986 року складено звідний оціночний акт вартості будівель та споруд /а.і.с.32/; 20 грудня 1986 року - журнал обмірів та підрахунків площ будівель /а.і.с.35/; 23 грудня 1986 року - експлікація внутрішніх площ до плану житлового будинку /а.і.с.34/. Також, у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що [PERSON] є його рідною сестрою, донькою [PERSON] та [PERSON] . Його батьки станом на день народження сестри не були одружені. Також, його дідусь - [PERSON] є його дідусем по батькові, а також є і дідусем позивачки - [PERSON] . Свідоцтво про народження [PERSON] від [PERSON] не збереглося та записи про народження відновити не є можливим. Його рідна сестра - [PERSON] після смерті батька та дідуся продовжила проживати за адресою: [ADDRESS] , а він проживає у сусідньому будинку за адресою: [ADDRESS] . На спадщину він не претендує, її не приймав. Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з такого. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Згідно з пунктами 1, 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року) цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року і застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Як роз`яснено у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. Судом встановлено, що на час смерті [PERSON] , [PERSON] діяв Цивільний Кодекс УРСР (в редакції 1963 року). Так, за ч. 1 ст. 524, ст. 525, 526, 527 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Особи, що можуть бути спадкоємцями Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України). У статті 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України). У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2019 року в справі № 127/13957/16-ц (провадження № 61-26417св18) викладена правова позиція, що «за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року у справі № 694/1433/17 (провадження № 61-4135св20) зазначено, що «право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Так, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). За ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Щодо встановлення факту родинних відносин між позивачкою та [PERSON] суд ураховує таке. Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справу про встановлення факту, в тому числі про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Пункт 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказує, що суд може встановити факт родинних відносин, якщо в органах РАЦС не зберігся відповідний запис чи відмовлено в його відновленні, або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду. При цьому у свідоцтві про народження позивачки відсутній запис про батька. Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Звернути увагу судів на те, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України норми Сімейного кодексу України (далі - СК) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК. При розгляді справ названих категорій суди мають ураховувати, що відповідно до п. 2 розд. VII «Прикінцеві положення» СК норми законодавства, які регулювали шлюбно-сімейні правовідносини, втратили чинність із 1 січня 2004 року, за винятком норм розд. V «Акти громадянського стану» Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС), які зберігають чинність у частині, що не суперечить СК, до прийняття спеціального закону. Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. У разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Із заявою про встановлення факту батьківства до суду мають право звернутися матір, опікун (піклувальник) дитини, особа, яка її утримує та виховує, а також сама дитина, котра досягла повноліття. В судовому засіданні свідком [PERSON] , який є рідним сином [PERSON] показав, та це підтверджується доказами, наявними у матеріалах інвентарної справи у виді акту обстеження будинку, що [PERSON] спільно з матір`ю позиваки - [PERSON] виховував та утримував [PERSON] піклувався про неї та визнавав її донькою. [PERSON] спільно проживав із матір`ю позивачки, визнавав її своєю дружиною, вів спільне господарство. За таких обставин суд вважає підтвердженим факт батьківства [PERSON] відносно [PERSON] . Також, з пояснень позивачки, показів свідка [PERSON] , довідок органу місцевого самоврядування про проживання на час смерті, матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що [PERSON] був сином [PERSON] , а відтак є дідусем [PERSON] . За таких обставин наявні підстави для висновку про обґрунтованість позовних вимог позивачки та встановлення факту родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , як дідуся та онуки. Що ж до визнання права власності за позивачкою на житловий будинок у порядку спадкування за законом, суд ураховує, окрім перелічених норм, які регулюють питання щодо спадкування і таке. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється: оформлення свідоцтва на право власності на об`єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; по об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Так, матеріали інвентаризаційної справи спірного будинку свідчать, що хоча документ, яким посвідчено про право власності [PERSON] виданий 20 квітня 1979 року за законодавством, що діяло на момент його видачі (після смерті власника), водночас право власності на таке набуте останнім не з моменту фактичного підтвердження державою такого права, а ще за життя власника. Тобто, право на отримання у спадщину вказаного будинку виникло у спадкоємців [PERSON] на момент його смерті ( [INFO] ), а не на момент видачі правовстановлюючого документу. Про це свідчить рік побудови будинку, постійне користування таким будинком, дотримання будівельних норм при його зведенні та відповідність технічного стану таким нормам. Як свідчать матеріали справи (довідка № 818 від 04 жовтня 2024 року), на момент смерті єдиним спадкоємцем першої черги, який проживав із померлим та прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном був син [PERSON] - [PERSON] , який прожив у спірному будинку до дня своєї смерті - [INFO] та не оформив своїх спадкових прав на будинок. Також суд ураховує, що надані суду та отримані докази у справі не містять відомостей щодо наявності інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після [PERSON] . Після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги є діти спадкодавця - [PERSON] та [PERSON] . На момент смерті [PERSON] [PERSON] , з огляду на відсутність доказів про підтвердження факту реєстрації шлюбу з [PERSON] та з огляду на норми КпШС, які не передбачали інституту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не відносилась до спадкоємців померлого в силу положень ст. 529 ЦК УРСР. Також суд ураховує, що надані суду та отримані докази у справі не містять відомостей щодо наявності інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після [PERSON] . При цьому [PERSON] проживала із [PERSON] на момент смерті (довідка № 820), вступила в управління спадковим майном (як показано свідком), подала 30 березня 1979 року заяву про проведення обстеження спірного будинку для вступу у спадщину, а отже є такою, що прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Ураховуючи те, що право позивачки [PERSON] на отримання у власність спадкового майна після померлого [PERSON] не визнається внаслідок відсутності доказів на підтвердження родинного зв`язку між особою, вказаною власником майна та його сином, між позивачкою та [PERSON] , а також оригінал правовстановлюючого документу на спадкове майно видано після смерті власника, суд висновує, що обраний позивачкою спосіб захисту (визнання права власності) узгоджується з положеннями статті 392 ЦК України, а інший спадкоємець померлого [PERSON] - [PERSON] , як інший рідний син померлого, є належним відповідачем у справі. Також, ураховуючи доведення позивачкою поданими доказами порушення її права власності через неможливість оформлення права на спадщину, визнання позову відповідачем, відсутність доказів можливого порушення прав інших осіб, суд висовує про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі. При вказаному висновку суд ураховує також і висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2021 року у справі № 573/2336/19 (провадження № 61-8821св20), згідно з якими обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, це процесуальний обов`язок суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved