Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання квартири особистою власністю. Позовні вимоги мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке видане 22.08.2005, [PERSON] є власником двокімнатної квартири [ADDRESS] . В червні 2024 року [PERSON] , маючи намір подарувати вищевказану квартиру онуці, звернулася до державного нотаріуса для оформлення договору, однак їй було роз`яснено, що оскільки квартира набута у шлюбі з відповідачем, одноособове відчуження квартири є неможливим. 14.02.1974 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, проте, на початку 1980-х років шлюб фактично був припинений і з того часу подружжя разом не проживало. Згідно розпорядження органу приватизації № 4807 від 22.08.2024, позивачу передано у власність в порядку привтизації квартиру [ADDRESS] , на підставі чого було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 22.08.2005. Тому просить визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судові засідання 17.01.2025 та 10.02.2025 не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належно шляхом направлення судових повісток за адресою реєстрації. Судові повістки повернуті без вручення із зазначенням причини "адресат відсутній за вказаною адресою" та "за закінченням терміну зберігання". Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні ... відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Отже, [PERSON] є належно повідомленим про час та місце розгляду справи, причин неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, відзив на позовну заяву не надав. 10.02.2025 постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. \~ \~ \~ \~ Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази кожен окремо та в їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить 1/1 частки двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 3). 22.08.2005 року було зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме: двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] в 1/1 частці за [PERSON] (а.с.4). Згідно розпорядження органу приватизації № 4807, позивачу передано у власність в порядку приватизації квартиру [ADDRESS] (а.с.5). З довідки № 843 від серпня 2005 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] прописана [PERSON] , яка має право на житло на момент введення в дію Закону України "Про приватизацію житлового фонду" (а.с.6). В копії будинкової книги для реєстрації громадян, що проживають у будинку за адресою: [ADDRESS] зазначено, що [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою з 07.02.1980 року та з 12.09.2005 є власником вказаної квартири (а.с.7-8). Відповідно до копії технічного паспорту зазначено, що [PERSON] на праві приватної власності в 1 частці належить 2 кімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с.9-10). Відповідно до копії свідоцтва про одруження, [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 14.02.1974 (а.с.11). Копією відповіді в.о. завідувача Надвірнянської державної нотаріальної контори від 14.11.2024 року зазначено про неможливість посвідчення договору дарування квартири, оскільки право власності оформлено на підставі свідоцтва про право власності від 22.08.2005, у зв`язку з чим необхідним є згода співвласника [PERSON] (чоловіка) (а.с.30). Вартість квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] становить 208000 грн (а.с.13). За змістом Глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно із частиною 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на наведені положення закону, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Як зазначив Верховний Суд у Постанові від 21.07.2021 у справі № 591/692/19, тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом з тим, така презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Як зазначено в Законі України "Про приватизацію державного житлового фонду", метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Згідно ч. 1, 2 ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (станом на момент виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Як вбачається з ч. 1, 5 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (станом на момент виникнення спірних правовідносин)приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Відповідно до ст. положень ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, судом встановлено, що майнові права на квартиру [PERSON] набуті під час перебування у шлюбі з позивачем [PERSON] на підставі розпорядження органу приватизації № 4807 від 22.08.2005, у зв`язку із чим вона особистою власністю позивача, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved