Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-02 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог представник ТОВ «СВЕА ФІНАНС» Петренко Н.С. зазначила, що 24 березня 2020 року між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту та страхування № Z02.00508.006555215, за яким банк надав відповідачу кредит у розмірі 87755,00 грн. строком на 36 місяців, із процентною ставкою 10% річних. При цьому відповідач приєднався і до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, у редакції, що діяла станом на дату підписання і яка розміщена за посиланням http://ideabank.ua/uk/about/public-contracts. На виконання умов укладеного договору кредиту та страхування АТ «Ідея Банк» видав відповідачу [PERSON] суму кредиту. Натомість відповідач свої зобов`язання за цим договором істотно порушувала, оскільки поточні щомісячні платежі сплачувала з простроченням або не в повному обсязі, або взагалі не сплачувала. Це призвело до виникнення з боку [PERSON] перед АТ «Ідея Банк» заборгованості за Договором кредиту та страхування за основним тілом кредиту в сумі 75459,80 грн, за нарахованими та несплаченими відсотками 18111,38 грн та за іншими процентними платежами в сумі 32014,53 грн. У подальшому 25 липня 2023 року АТ «Ідея Банк» відступило право вимоги за даним кредитним договором ТОВ «РОСВЕН ІНВВЕСТ Україна» (наразі назву змінено на ТОВ «СВЕА ФІНАНС») на підставі договору факторингу № 01.02-31/23. Та оскільки відповідач свої зобов`язання за договором кредиту та страхування не виконує, це спонукало позивача звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 06 січня 2025 року будо відкрито провадження в справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України суд при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а також заслуховує усні пояснення сторін та показання свідків. Представник позивача Петренко Н.С. в судове засідання не з`явилася, але в позові зазначила про можливість розгляду\~ справи без участі представника позивача та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення в разі неявки відповідача в судове засідання. В судове засідання відповідач [PERSON] була викликана шляхом надсилання засобами поштового зв`язку судової повістки за адресою її відомого місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку. Поштовий конверт з судовою повісткою на ім`я [PERSON] повернуто без вручення з відміткою про відсутність особи за адресою місця проживання. Виходячи зі змісту ч. 8 ст. 128, ч. 4 ст. 130 ЦПК України, суд вважає, що відповідачу у належний спосіб була вручена судова повістка. Але відповідач [PERSON] \~ в судове засідання не з`явилася, причини\~ її неявки суду невідомі, відзив на позов нею не поданий. Суд, зі згоди представника позивача, розглядає справу за відсутністю відповідача в заочному судовому засіданні та на підставі наявних в ній матеріалів. Суд, зі згоди представника позивача, розглядає справу за відсутністю відповідача в заочному судовому засіданні та на підставі наявних в ній матеріалів. Судом встановлено, що 24 березня 2020 року між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту та страхування № Z02.00508.00655215 (далі за текстом Договір кредиту) за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 87755,00 грн строком на 36 місяців, зі сплатою процентів за ставкою 10% річних. В п. 1.7 Договору кредиту зазначено, що кредит у розмірі 87755,00 грн Банк надає наступним чином для власних потреб позичальника в розмірі 75326,18 грн, та на оплату страхового внеску в розмірі 13428,82 грн. У пункті 1.5 Договору кредиту визначено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування заборгованості, що визначені даним договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (ДКБОФО), за надання яких встановлена плата, відповідно до п. 5 Додатку № 1 як «Плата за обслуговування кредитної заборгованості». Сторонами підписано 24 березня 2020 року паспорт споживчого кредиту, який є додатком № 1 до Договору кредиту, де визначено періодичність платежів кожного 24 числа місяця, та розраховано, що позичальник має повернути загалом до 24 березня 2023 року тіло кредиту 87755,00 грн., проценти у розмірі 17015,38 грн, плату за обслуговування кредитної заборгованості 55917,54 грн. 25 липня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» (після перейменування ТОВ «СВЕА ФІНАНС», яке є позивачем в даній справі) був укладений договір факторингу № 01.02-31/23, відповідно до умов якого АТ «Ідея Банк» (клієнт) передає (відступає) фактору, а фактор набуває права вимоги клієнта за первинними договорами та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах визначених договором. В п. 5.1 Договору факторингу зазначено, що право вимоги вважається таким, що перейшло від Клієнта до Фактора в день підписання відповідного Реєстру боржників. Так, з представленого позивачем реєстру боржників № 1 від 25 липня 2023 року, підписаного представника АТ «Ідея Банк» та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА», вбачається, що до Фактора були передані документи щодо укладеного між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту та страхування № Z02.00508.006555215 від 24 березня 2020 року. В реєстрі боржників також вказано, що на виконання зобов`язань за Договором кредиту та страхування № Z02.00508.006555215 від 24 березня 2020 року боржником [PERSON] останній платіж в сумі 4190,00 грн. був здійснений 09 березня 2021 року, і що Фактору передається заборгованість в загальному розмірі 125585,71 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Пунктом 1 частини 1 статті 512, статтею 514, частиною 1 статті 516 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивач ТОВ «СВЕА ФІНАНС», як новий кредитор за Договором кредиту, набув право вимоги до відповідача [PERSON] . Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положенням ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України божник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання. Положенням ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцеві) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк та інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, позивачем в даній справі підтверджено доказами те, що АТ «Ідеа Банк» свої зобов`язання за Договором кредиту виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредитні кошти в сумі 87755,00 грн. В позові представник позивача стверджувала, що відповідач [PERSON] несвоєчасно вносила щомісячні платежі на погашення кредиту, процентів та комісії. На обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем була подана довідка, сформована АТ «Ідея Банк», в якій вказано, що заборгованість [PERSON] станом на 25 липня 2023 року була визначена Банком в розмірі 125585,71 грн, і така заборгованість складається з наступного: - заборгованість за основним боргом в розмірі 75459,80 грн; - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в розмірі 18111,38 грн; - заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями в розмірі 32014,53 грн. Але такий розрахунок заборгованості, як доказ, суд не приймає до уваги, бо вважає його неналежним і недостовірним, оскільки з його змісту неможливо з`ясувати які данні використовувались при складенні даних розрахунків. Необхідність дослідження саме первинних документів в справах щодо стягнення кредитної заборгованості знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2018 року в справі №161/16891/15-ц. Правова позиція щодо первинних документів відображена в постанові Верховного Суду України від 14 червня 2018 року в справі № 364/737/17, де зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 42 розділу III Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. У постанові Верховного Суду від 12 грудня 2024 року у справі № 298/825/15-ц (провадження № 61-998св24) зазначено, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. У постанові Верховного Суду від 03 грудня 2024 року у справі № 487/6342/18 (провадження № 61-2433св24) зазначено, що обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора. Судом враховано, що у матеріалах справи наявна виписка по рахунку відповідача [PERSON] , яка сформована представником АТ «Ідея Банк» станом на 25 липня 2023 року, та в якій зазначено, що така виписка охоплює період з 24 березня 2020 року по 25 липня 2023 року. Слід звернути увагу, що у поданій виписці відображені операції, здійснені протягом операційного дня, і останній запис у виписці датований 24 березня 2021 року, і що вперше [PERSON] було допущено прострочення у внесенні щомісячного платежу в грудні 2020 року, а останній платіж на погашення кредиту нею був зроблений 09 березня 2021 року. Але з такої виписки неможливо встановити, чи скористався АТ «Ідея Банк» своїм правом на нарахування процентів на користування кредитом протягом подальшого строку кредитування, тобто за період з 24 березня 2021 року і до 24 березня 2023 року, та чи мало місце неналежне виконання зобов`язань за Договором кредиту з боку [PERSON] . Аналізуючи представлену виписку по рахунку відповідача [PERSON] , суд з`ясував, що станом на 24 березня 2021 року нею були сплачені платежі на погашення тіла кредиту в сумі 12295,20 грн, а також сплачені в повному обсязі нараховані Банком на вказану дату проценти за користування кредитом в сумі 7727,80 грн. Виходячи з того, що після 24 березня 2021 року, дати здійснення чергового щомісячного платежу, визначеної у графіку платежів, відповідач [PERSON] припинила виконувати свої зобов`язання за Договором кредиту, з її боку виник обов`язок повернути Банку кредит, який залишився не сплаченим, в розмірі 75459,80 грн. Також з представленої виписки вбачається, що кредитодавцем АТ «Ідея Банк» під час виконання Договору кредиту, за період з 24 березня 2020 року по 24 березня 2021 року, була нарахована комісія за обслуговування кредитної заборгованості в сумі 29152,23 грн, яка відповідачем сплачена в повному обсязі. Але суд не може погодитися з тим, що Банком був покладений на [PERSON] обов`язок з оплати такої комісії, виходячи з наступного. За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16. Також Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Враховуючи наведені правові висновки, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення нарахованих і несплачених комісій, оскільки такі вимоги є необґрунтованими. При цьому банк не мав права встановлювати до кредитного договору щомісячну комісію за обслуговування кредиту, за дії, які банк вчиняє на власну користь, з огляду на те, що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами, а також з метою встановлення правовідносин між ним та боржником. Така умова договору є нікчемною та не потребує визнанню недійсною. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22), правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). Таким чином, враховуючи відсутність в Договорі кредиту переліку послуг, які Банк надавав [PERSON] та за які була встановлення плата у виді комісія за обслуговування кредитної заборгованості, суд дійшов висновку, що сплачені відповідачем [PERSON] грошові кошти в сумі 29152,23 грн., які були прийняті Банком в якості оплати комісія за обслуговування кредитної заборгованості, слід зарахувати на сплату основного боргу кредиту. За таких обставин, позовні вимоги ТОВ «СВЕА ФІНАНС» підлягають частковому задоволенню, а саме з [PERSON] слід стягнути заборгованість за Договором кредиту та страхування № Z02.00508.006555215 від 24 березня 2020 року в загальному розмірі 46307,57 грн., яка складається виключно з заборговані за основним боргом (75459,80-29152,23=46307,57). Ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому суд стягує частково з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору в сумі 893,22 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial