Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-12 00:00:00

Позивачка, звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати недійсними договір купівлі-продажу автотранспортного засобу марки "VOLKSWAGEN PASSAT", реєстраційний номер: [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , укладений 29.04.2024 року між [PERSON] та [PERSON] за №3245/2024/4514888. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що 16.09.2023 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Дітей у подружжя немає. Станом на день подання даної позовної заяви фактичні шлюбно-сімейні відносини подружжя припинені, сторони припинили ведення спільного господарства, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки. Як зазначила позивач в заяві після укладення шлюбу, батьком позивачки - [PERSON] було подаровано позивачу (надана відповідна сума грошових коштів на) автотранспортний засіб, який в подальшому, було зареєстровано на [PERSON] , спірне майно було придбано виключно на грошові кошти сторони позивача, тоді як [PERSON] не брав у купівлі жодної участі. 08.05.2024 позивач звернулась до Червонозаводського районного суду м. Харкова з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя, а саме спірного автотранспортного засобу. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17.05.2024 № 646/5155/24 було відкрито провадження по справі. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17.05.2024 в порядку забезпечення позову було накладено арешт на спірне авто - "VOLKSWAGEN PASSAT", реєстраційний номер: [NUMBER] , VIN: [NUMBER] . В подальшому, в ході розгляду справи судом було встановлено, що 29.04.2024 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу № 3245/2024/4514888. Зазначений правочин від 29.04.2024 був укладений в електронній формі, в обхід приватного (державного) нотаріуса, який би перевірив факт наявності шлюбу. Тоді як спірне майно, яке є спільною сумісною власністю, було відчужено [PERSON] своєму родичу, без згоди другого з подружжя, за смішною та символічною ціною 48000 грн., тоді як авто було придбано за 5000 доларів США. Оскільки вона не давала згоди на продаж автомобіля, відтак у [PERSON] не було повноважень укладати спірний договір з метою продажу автомобіля. Таким чином, просить визнати недійсними договір договір купівлі-продажу у зв`язку із чим звернулася до суду із даним позовом. Ухвалою судді від 25.09.2024 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.20). 23.10.2024 р. до суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому останній проти вимог заперечував з підстав його необгрунтованості та безпідставності, та не вірного способу захисту (а.с. 31-36). 08.11.2024 р. до суду від позивача надішла відповідь на відзив, в якому позивач вимоги позову підтримав з підстав зазначених в позові (а.с.58-61) Письмових заперечень на відповідь на відзив до суду не надходило. Відзиву на позов від відповідача [PERSON] до суду не надходило. Ухвалою судду від 07.11.2024 року у справі закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду (а.с.54). В судове засідання позивач не з`явилась, причини неявки суду не відомі, 02.12.202 р. від позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, вимоги позову підтримала (а.с.66). В судове засідання відповідач [PERSON] та/або його представник не з`явились, причини неявки суду не відомі, клопотань про відкладення до суду не надходило, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, представник - шляхом направлення судової повісти до електронного кабінету. В судове засідання відповідач [PERSON] та/або її представник не з`явились, причини неявки суду не відомі, клопотань про відкладення до суду не надходило, про час та місце слухання справи відповідач повідомлена належним чином, шляхом направлення судової повісти за місцем її реєстрації, яка повернута до суду з відміткою Укрпошти "За закінченням терміну зберігання. Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Одним із таких прикладів, коли поведінка заявників стала однією з причин затягування розгляду справи, є рішення Європейського суду з прав людини «Чікоста і Віола проти Італії». Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників процесу, на підставі наявних доказів у справі. Розглянувши справу, дослідивши докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, 16.09.2023 р. (а.с. 13). Судом встановлено, що автомобіль марки "VOLKSWAGEN PASSAT", реєстраційний номер: [NUMBER] , VIN: [NUMBER] було зареєстровано на ім`я [PERSON] , 02.11.2023 (а.с.17). Тобто судом достовірно встановлено, що спірний автомобіль придбано в період перебування подружжя в шлюбі. 29.04.2024 р. [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу автотранспортного засобу марки "VOLKSWAGEN PASSAT", реєстраційний номер: [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , за №3245/2024/4514888 (а.с. 47-48). Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, п.6ст.3 ЦК України, до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Разом з цим, відповідно дост.16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Частиною 1 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити вказаному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваних правочинів підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України. За вимогами частин першої, другої статті 369ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно зст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.ч.1-3ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державних реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. З аналізу зазначених вище норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зазначила, що у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) від наведеного у цих постановах висновку Верховного Суду України відступила, зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертоїстатті 369 ЦК Українитастатті 215 ЦК Українинадає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, та відповідач [PERSON] без отримання на це згоди позивачки, як дружини, відчужив майно на користь [PERSON] , яка будучи родичкою відповідача не могла не знати, що автомобіль придбано під час шлюбу, що він є цінним майном, а тому наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу від 29.04.2024 недійсними. Суд бере до уваги, що транспортний засіб "VOLKSWAGEN PASSAT", реєстраційний номер: [NUMBER] , є цінним майном, а тому враховуючи норму ч. 3 ст.65 Сімейного кодексуУкраїни для укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу від 29.04.2024 одним із подружжя згода другого з подружжя, тобто позивачкою, мала бути подана письмово. Аналізуючи наведені норми Сімейного та Цивільного кодексів України, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] повинен був отримати згоду позивачки [PERSON] на укладення оспорюваного договору купівлі-продажу транспортного засобу як правочину, який виходить за межі дрібного побутового, стосується цінного майна. Наведене є порушенням вимог статей 63, 65 Сімейного кодексу Україниі відповідно до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу "VOLKSWAGEN PASSAT", реєстраційний номер: [NUMBER] ,оскільки такий договір виходить за межі дрібного побутового. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2019 року у справі № 438/462/14 (провадження № 61-23623св18), від 10 червня 2020 року у справі № 454/2786/17 (провадження № 61-975св20), від 01 березня 2021 року у справі № 753/10236/14 (провадження № 61-16403св20), від 22 квітня 2021 року у справі № 320/1897/14 (провадження 61-14353св20), у яких вирішувались близькі за змістом із цією справою спори, зокрема щодо недійсності правочину, вчиненого без згоди із співвласником відчужуваного майна. Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу автотранспортного засобу марки "VOLKSWAGEN PASSAT", реєстраційний номер: [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , укладений 29.04.2024 року між [PERSON] та [PERSON] за №3245/2024/4514888 підлягає визнанню недійсним, як правочин зміст якого суперечить вимогам ст.369 ЦК України та ст.18 ЦПК України, оскільки його укладено без письмової згоди другого з подружжя. Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 8-10 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. А тому враховуючи норму ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, згідно якої дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо договір купівлі-продажу автомобіля виходить за межі дрібного побутового, суд вважає, що позивачка правомірно звернулася в суд із позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Суд не приймає до уваги твердження відповідача, що позивач обрала не вірний спосіб захисту, та призведе до відновлення прав позивача, оскільки укладання спірного договору не позбавляє обов`язку іншого з подружжя надавати згоду при вчиненні правочину, який виходить за межі дрібного побутового, яким в даному випадку є оспорюваний договір купівлі-продажу. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановленихЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідностатті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно дост.78 ЦПК Українисуд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно достатті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу позовних вимог частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову. Щодо розподілу судових витрат. У відповідності до вимогст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Згідно платіжної інсструкції (а.с. 15), яка наявна в матеріалах справи позивачкою сплачено судовий збір у сукупному розмір 968,96 грн. Відтак, з врахуванням положень ст.ст.141,142 ЦПК Україниз відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір у розмірі 968,96 грн. Питання інших судових витрат позивачем перед судом не ставилось.

Outcome: approved