Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому просила суд стягувати з відповідача на її користь аліменти на її утримання у розмірі 3028,00 грн., щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною трирічного віку, посилаючись на те, що сторони з 08 серпня 2015 року перебувають у шлюбі від якого мають дитину [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Позивачка не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, внаслідок чого опинилась у скрутному матеріальному становищі, а відповідач, незважаючи на те, що він офіційно працевлаштований та має постійний дохід, добровільно матеріальної допомоги не надає, хоча зобов`язаний це робити, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду із зазначеною позовною заявою. Позивачка та її представниця, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явились, але до суду від представниці позивачки надійшла заява, в якій просила суд про розгляд справи за її відсутності та за відсутності позивачки, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, у разі повторної неявки відповідача у судове засідання не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач про дату, час та місце судового засідання двічі поспіль повідомлявся належним чином, однак у судове засідання повторно не з`явився. Так, судом, відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України, надсилалися судові повістки про виклик до суду за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак, згідно з поштовими конвертами з судовою повісткою, що повернулись до суду з довідкою відділення «Укрпошти» з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою», свідчить про неможливість вручення відповідачу судової повістки, та відповідно до частини 8 статті 128 ЦПК України, в такому випадку вважається, що судовий виклик вручено відповідачу належним чином. Клопотання про розгляд справи за його відсутності, відзив до суду не подав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив. У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність за вказаною адресою, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії, а повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки. Суд, також, враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54, «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41). Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Отже, відповідач зобов`язаний добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідач надавав суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві поспіль неявки відповідача в судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи з вищезазначеної практики ЄСПЛ, беручи до уваги дві неявки відповідача в судове засідання, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідача, який з 06 червня 2024 року, тобто з моменту прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, до ухвалення даного рішення жодного разу в судове засідання не з`явився, станом розгляду справи не цікавився, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, знехтував. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідача, який не вчиняє дій щодо участі у розгляді справи. Враховуючи вказані факти, згоду представниці позивачки, що викладена у поданій нею до суду заяві, щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе, відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши та оцінивши письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню і такий висновок суду ґрунтується на наступному. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані з обов`язком чоловіка утримувати дружину до досягнення дитиною трьох років, тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 06 серпня 2015 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Любашівського районного управління юстиції в Одеській області, , між [PERSON] (а. с. 4, 4 зворотна сторона, 5), позивачкою у справі, та [PERSON] , відповідачем у справі, зареєстровано шлюб за актовим записом № 67 (а. с. 6). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16 грудня 2021 року, виданого Арцизьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 239, [INFO] народилась дитина [PERSON] , матір`ю якої зазначено [PERSON] , позивачку у справі, батьком [PERSON] , відповідача у справі (а. с. 8). Згідно з довідкою № 4 від 17 квітня 2024 року, виданою Мирнопільським старостинським округом Теплицької сільської ради Болградського району Одеської області, малолітня дитини [PERSON] знаходиться на утриманні своєї матері [PERSON] , позивачки у справі, і зареєстрована та проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади № 2023/004691850 від 23 червня 2023 року (а. с. 9, 10). Як вбачається з довідки № 211 від 11 березня 2024 року, виданої Теплицькою сільською радою Болградського району Одеської області, разом з [PERSON] , позивачкою у справі, зареєстровані та проживають малолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а саме за адресою: [ADDRESS] (а. с. 11). За змістом частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором За правилами частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами, згідно зі статтею 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 77-80 ЦПК України. Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. В силу частин 1 статті 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно до частин 2, частин 4 статті 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, які викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», судам роз`яснено, що при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. Отже, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку, незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Згідно з частиною 1 статті 79 СК України аліменти одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивачки до відповідача про стягнення аліментів на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку. Судом встановлено, що відповідач є чоловіком [PERSON] , позивачки у справі, та вони мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , якій не виповнилось 3 роки, яка проживає разом з позивачкою і знаходиться на її утриманні, що підтверджено свідоцтвом про народження та відповідними довідками і не заперечувалось відповідачем, і ці факти, відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Отже, підставою позову є неоспорюване батьківство відповідача та невиконання ним вимог закону щодо надання необхідних коштів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку. Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 ЦПК України вважає, що зазначені докази є належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилаються сторони, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги обов`язок відповідача утримувати дружину до досягнення дитиною трьох років, а також його незгоду на виплату аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи вищевикладені норми матеріального права, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивачки та стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки на її утримання до досягнення дитиною трьох років в розмірі 3028,00 грн., починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною трьох років. На підставі вищезазначеного, суд, оцінивши в сукупності всі добуті в судовому засіданні докази, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] . Відповідно до вимог пункту 1 частин 1 статті 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць, оскільки наявна справа про стягнення аліментів. Суд вважає за необхідне зазначити, що на підставі пункту 3 частин 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору. Беручи до уваги, що позивачка звільнена від сплати судового збору, звернулась до суду із зазначеним позовом 26 квітня 2024 року, на підставі статті 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 1211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави у зв`язку з обґрунтованістю позовних вимог позивачки про стягнення аліментів на її утримання до досягнення дитиною трьох років. На підставі статей 75, 79, 80, 84 СК України,

Outcome: approved