Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з постачання гарячої води у розмірі 57 717,49 грн., інфляційної складової боргу у розмірі 11 447,46 грн., 3% річних у розмірі 3 556,00 грн., судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що відповідачі є користувачами та мешканцями кв. [ADDRESS] . Відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідачі своєчасно з січня 2016 року не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення та за отримані послуги з гарячого водопостачання в результаті чого утворилась заборгованість станом на 01.04.2024 року у розмірі 57 717,49 грн., 3% річних у розмірі 3 556,00 грн. та інфляційна складова боргу в розмірі 11 447,46 грн, та судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 серпня 2024 року клопотання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про розгляд цивільної справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін у цивільній справі 755/8156/24. Призначено судове засідання. Відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якої зазначено, що позивач про застосування судом строків позовної давності за період з 01.10.2015 року. Разом з тим, зазначено, що від серпня 2023 року до березня 2024 року на адресу відповідачів почали надходити рахунки, в яких вказувалися кількість осіб проживаючих 6. При цьому у позивача не було жодних підстав для зміни кількості проживаючих, склад сім`ї відповідачів не змінювався. Також відповідачами подані до суду докази, а саме лист-прохання про перерахунок та реконструкцію заборгованості у зв`язку із не проживанням за зазначеною адресою, що підтверджується довідками внутрішньо-переміщеної особи. Від Товариства «Євро-реконструкція» надійшла відповідь на відзив, та зазначає, що проживання в іншому місці не звільняє відповідачів від сплати отриманих комунальних послуг, оскільки матеріалами справи підтверджено їх реєстрацію у квартирі, що свідчить по те, що вони є користувачами послуг. Разом з тим, зазначено, що відповідачі не зверталися до Товариства «Євро-реконструкція» з відповідними документами, які підтверджують тимчасове не проживання певних споживачів за місцем реєстрації. Враховуючи заяву відповідачів про застосування строків позовної давності позивачем надано до суду деталізовану бухгалтерську довідку за послугу з гарячого водопостачання за період з 12 березня 2017 року по 31 березня 2024 року, з урахуванням п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а тому позивач просить задовольнити поданий позов повністю. Відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому посилаючись що позивачем визнана у відзиву помилка у нарахуванні за послугу з постачання гарячої води за період з 01.08.2023 року по 31.03.2024 року і помилково проводив нарахування на 6 осіб замість нарахування на 3 особи. Водночас позивач неправильно здійснив перерахунок, зазначивши про те, що він відняв від загальної заборгованості відповідачів 5 382,59 грн. і помилково проводив нарахування на 6 осіб замість 3 осіб. Зокрема, нараховуючи відповідачами вдвічі більшу суму до сплати, ніж має бути позивач загалом за 8 місяців нарахував: 1385,51 * 71.57 + 62.77 + 72.96 + 77.31 + 73.99 + 73.42 + 71.17 + 70.47 = 11 084,08 + 573,66 грн. Якщо цю суму поділити навпіл, то виходить: 5 542,04 + 286,83 = 5 828,87 грн. Тобто, позивач мав відняти від загальної заборгованості відповідачів за гарячу воду 5 828,87 грн. Натомість позивач відняв лише 5 382,59 грн. Враховуючи зазначене просять врахувати ці заперечення на відповідь на відзив під час розгляду справи. Позивач у судове засідання не з`явився. Надіслав заяву про розгляд справи без участі представника позивача. Відповідач 1 [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечувала проте погодилася із розрахунками позивача викладеними у відповіді на відзив. Відповідач 2 та Відповідач 3 у судовому засіданні були відсутні. Про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Суд, вислухавши доводи відповідача 1, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. За нормою ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands» від 27 жовтня 1993 року (заява № 14448/88, § 33). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Як вбачається з матеріалів справи, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в будинку [ADDRESS] здійснюється ТОВ «Євро-Реконструкція» на підставі ліцензії від 01.06.2012 року № 198, що підтверджено переліком житлових будинків, затвердженим Головою Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації. Судом встановлено, що в кв. [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: - [PERSON] в період 20.11.2003 року по теперішній час, згідно довідки № 112697417 від 21.05.2024 року. - [PERSON] в період з 20.11.2003 року по теперішній час відповідно до довідки № 112697253 від 21.05.2024 року. - [PERSON] в період з 20.11.2003 року по теперішній час відповідно до довідки № 112697591 від 21.05.2024 року. Разом з тим, відповідно до ордеру № 1965 серія Б на жиле приміщення, Ордер виданий [PERSON] з сім`єю з 3 осіб на право зайняття житлового приміщення жилою площею 32,3 кв.м., яке складається з 2 кімнат в комунальній квартирі за адресою [ADDRESS] . Отже, відповідачі є споживачами послуг з постачання гарячої води, які надавалися позивачем у спірний період . Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. У залежності від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газопостачання, централізоване опалення тощо), 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, освітлення місць загального користування, поточний ремонт тощо), 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо) (ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання таких послуг, регулюються як нормами Цивільного кодексу України, так і Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актів, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. (Постанова Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц) Пунктом 10 ч. 3 ст.20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. За визначенням, наданим у статті 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ч.1 ст. 901, ч.1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що відповідачі та споживач послуг, які надає позивач за адресою: [ADDRESS] , з січня 2016 року не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії та за отримані послуги з гарячого водопостачання. В результаті чого утворилась заборгованість станом на 01.01.2024 року в розмірі 57 717,49 грн. з яких: 25 209,20 грн. заборгованість з централізованого опалення та 32 508,29 грн. заборгованість із сплати послуг за гаряче водопостачання, що підтверджується розрахунком суми боргу. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 70-80 ЦПК України. Судом встановлено, що відповідач дійсно несвоєчасно вносив плату за користування послугами централізованого опалення та постачання гарячої води внаслідок чого у нього виникла заборгованість за вказаними послугами. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, враховуючи порушення відповідачами виконання зобов`язань по сплаті житлово-комунальних послуг, а саме: послуг з централізованого опалення, гарячої води, суд визнає правомірною вимогу позивача щодо стягнення з відповідачів солідарно на користь позивача втрат від інфляції внаслідок несвоєчасного розрахунку у розмірі 11 447,46 грн., а також 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 3 556,00 грн. Щодо заяви відповідачів про застосування строку позовної давності необхідно зазначити наступне. Разом з тим, відповідачем було подано до суду заяву про застосування позовної давності, відповідно до якої він просить суд застосувати строки позовної давності при прийнятті рішення суду. Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Вказаний висновок щодо позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. Згідно пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року. Постановами КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641, постанову КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався. Статтею 58 Конституції України, статтею 3 ЦПК України закріплено принцип права, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Таким чином, з 2 квітня 2020 року визначена статтею 257 ЦК України позовна давність продовжена, а вимоги позивача підлягають задоволенню у період з квітня 2017 року. Отже, суд застосовує позовну давність до заборгованості відповідача, яка виникла за послуги з центрального опалення/постачання теплової енергії, до квітня 2017 року. Поряд з цим, суд наголошує, що позовна давність до вимоги про стягнення заборгованості за послуги з гарячого водопостачання не застосовується, оскільки позивачем заявлено період до стягнення з серпня 2017 року. Суд також враховує, що позивачем, ТОВ «Євро-реконструкція» було самостійно застосовано до спірних правовідносин позовну давність та перераховано у відповіді на відзиві, проте заяви про зменшення позовних вимог до суду не подано. Отже, до стягнення підлягає, за послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії та за послугу з гарячого водопостачання/постачання гарячої води за період з 12.03.2017 року по 31.03.2024 року заборгованість за надані послуги з централізованого опалення 19 856,41 грн., заборгованість за надані послуги з гарячого водопостачання складає 20 046,06, що разом складає 39 902,47 грн. В судовому засіданні відповідач 1 позов в цій частині визнала. Враховуючи те, що до суми основної заборгованості зі сплати коштів за послуги з центрального опалення/постачання теплової енергії судом застосовується позовна давність, аналогічна формула щодо позовної давності застосовується судом і до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідачам на підставі статті 625 ЦК України. Отже, за підрахунком суду (враховуючи позовну давність, яка застосовується судом до вимоги про стягнення боргу за постачання гарячої води) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних 1471,40 грн. та інфляційні втрати 4631,26 грн. Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, зважаючи на встановлені обставини та наведені положення Закону, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість і доведеність позовних вимог ТОВ «Євро-Реконструкція» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 638,61 грн. з кожного відповідача.

Outcome: partial