Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-13 00:00:00

07.11.2023 року Миколаївська міська рада звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. В позові позивач просив: скасувати державну реєстрацію права власності, визнати незаконним договір купівлі-продажу, та зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у здійсненні права власності на земельну ділянку шляхом знесення самовільно зведеного об`єкту. Позовну заяву обґрунтовує тим, що за результатами комісійного обстеження було виявлено факт самочинного капітального будівництва, а саме: на прибудинковій території багатоповерхового житлового будинку по [ADDRESS] прибудовані 3 прибудови до приміщення №1; за інформацією департаменту архітектури та містобудування ММР, містобудівні умови та обмеження для проектування будівництва або будівельний паспорт забудови земельної ділянки за адресою: м. Миколаїв не надавались; за даними відділу землеустрою управління земельних ресурсів ММР за період з 1992-2021 року, в управлінні відсутня інформація про надання у власність чи в користування земельної ділянки по [ADDRESS] ; за інформацією КП "ММБТІ" від 21.10.2021 року квартира [ADDRESS] має загальну площу 43,9 кв.м.; згідно з даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.11.2021 року загальна площа квартири, об`єкту житлової нерухомості за адресою: [ADDRESS] становить 81,2 кв.м. Комісією з`ясовано, що земельна ділянка під прибудовами по [ADDRESS] не передана у власність чи користування, тобто є самочинною зайнятою та підлягає поверненню відповідно до рішення ММР від 21.04.2011 №5/15. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2023 13:24:59.684 головуючим суддею по даній справі визначено суддю Кузьменка В.В.. Ухвалою від 09.11.2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 09.11.2023 року за заявою позивача Миколаївської міської ради забезпечено позов, ухвалено накласти арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1874209748101), яка належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2068, виданий 15.11.2021, видавник: приватний нотаріус Миколаївського нотаріального округу Літвінчук А.А.; заборонити [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) відчужити або іншим чином розпоряджатися квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1874209748101); заборонити державним реєстраторам, нотаріусам, іншим суб`єктам та посадовим особам, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером 1874209748101 - квартири [ADDRESS] до вирішення справи по суті та набрання рішенням суду законної сили. 22.11.2023 року до суду надійшли пояснення від представник третьої особи. 27.11.2023 року до суду надійшло клопотання про долучення доказів від представника третьої особи. 03.06.2024 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволені позову. Ухвалою від 26.06.2024 року витребувано з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради реєстраційну справу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (копії документів) на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1874209748101), для дослідження у судовому засіданні. 13.09.2024 року Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради до суду надано копію реєстраційної справи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1874209748101). Ухвалою від 24.10.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні просила позовну заяву задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання повністю заперечувала проти позову, вважаючи його безпідставним. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні повністю заперечувала проти позову, вважаючи його безпідставним. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про причини неявки не повідомив. Відзиву не надав. Представник Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомляюся належним чином. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. У відповідності до ст. 13ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Суд, розглянувши позовні вимоги позивача, дослідивши надані ним письмові докази, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 15.11.2021р. [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , за яким [PERSON] набула права власності на вказану квартиру за ціною 585 000,00 грн. На момент укладення договору [PERSON] пред`явлено документи зареєстровані в реєстрі речових прав на нерухоме майно на вказаний об`єкт. Його площа складала 81,2 кв.м. Під час проведення правочину, приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Літвінчук А.А. перевірено всі документи та посвідчено правочин, який зареєстровано в реєстрі речових прав. Дослідивши матеріали реєстраційної справи, що надійшли з ДНАП Миколаївської міської ради, зміни щодо площі об`єкту внесені на підставі технічного паспорту від 14.01.2019 року та 25.07.2021 року. Відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем вказаного майна. Нею абсолютно відкрито укладено договір та вона вступила у володіння своїм майном. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно позиції Верховного суду, визнання недійсним певного положення правочину не є підставою для визнання недійсним правочину в цілому (постанова КЦС ВС від 17 червня 2021 року у справі № 551/424/16-ц). Суд приходить до висновку, що підстави для визнання правочину недійсним в цілому - відсутні. Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України). У справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом всіх статей Конвенції (див. рішення у справах від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France), Reports of Judgments and Decisions 1996-III, pp. 850-51, § 50; «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II). Позбавлення права власності має бути: здійснене відповідно до закону, необхідним у демократичному суспільстві і спрямованим на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника. Втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden)). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення ЄСПЛ від 20 листопада 1995 року у справі «Прессос Компанія Нав`єра С. А. та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium)). Перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Позбавлення права власності можливе лише за умови, що власник, повідомлений про обмеження у користуванні, такі обмеження порушить. При цьому вказані порушення мають бути належним чином зафіксовані, а наслідком таких порушень може бути передбачене законом. В іншому випадку позбавлення права власності без відповідної майнової компенсації незалежно від того, чи заявляв про неї відповідач, узаконює порушення органів державної влади чи місцевого самоврядування при розпорядженні власністю та звільняє їх від будь-якої відповідальності перед особою, яка потерпіла від їх неправомірних дій. Позивачем не поставлено питання щодо визначення вартості відповідних робіт із здійснення знесення частини квартири, вартості таких робіт та не поставлено питання щодо відшкодування її вартості відповідачу [PERSON] . Крім того, не вирішено питання щодо співмірності знесення та вартості нанесеної шкоди. Заявлена позивачем вимога про скасування державної реєстрації, є безпідставною вимогою, оскільки саме по собі тягне скасування державної реєстрації, у разі визнання правочину, або його частини недійсним. Вимоги щодо знесення прибудови саме [PERSON] є неможливим, оскільки передбачають необґрунтоване втручання у власність відповідача [PERSON] . Згідно постанови ВП ВС від 18.01.2023 р. у справі №488/2107/17, вирішуючи питання про витребування земельної ділянки, суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності, насамперед, володільця цього майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній стадії сторони не несуть жодних обов`язків. Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема, добросовісно. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункти 37, 38), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 52), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20(пункт 40),). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що для дотримання вимоги пропорційності витребування спірної земельної ділянки легітимній меті застосування такого обмеження права на мирне володіння майном під час нового розгляду справи апеляційний суд має, зокрема, звернути увагу на те, чи була або могла бути кінцева набувачка на момент придбання спірної земельної ділянки обізнаною з її фактичним місцезнаходженням, природними властивостями, доступною для ознайомлення документацією тощо. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права. Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказала, що: підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. У тому випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Висловлене вище про можливість визначити фактичне укладення правочину у спосіб його виконання (за відсутності законодавчих застережень про інше) не суперечить викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) правовому висновку про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Згідно з ч. 1, 3 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Водночас застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у особи не виникала необхідність повторного звернення до суду(постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня вересня 2022 року у справі910/14224/20, провадження № 12-20гс22). Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19). Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)). На думку суду, вірним способом захисту права позивача є звернення із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, за умови, що він доведе недобросовісність відповідача [PERSON] , а також нагальну потребу позивача саме у вказаній частині земельної ділянки, раціональності та вартості її використання що балансує із витратами позивача [PERSON] щодо знесення такої прибудови та компенсації її вартості. Згідно з вимогами ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України, у такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Отже, заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.11.2023 року, зберігають свою дію до набрання законної сили рішенням.

Outcome: dismissed