Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МАКС КРЕДИТ» від імені якого діє Тисячник Рузанна Робертівна звернулося \~до суду\~через систему\~«Електронний суд»\~з позовом\~ до [PERSON] про стягнення з неї заборгованості за договором кредитної лінії №00-9732443 від 21.04.2024 року в сумі 14749,70 грн (в т.ч.: 3500,00 грн. -основна заборгованість, 350,00 грн заборгованість за комісією, 4424,70 грн заборгованість за процентами, 6475,00 грн. заборгованість зі штрафів), а також 2422,40 грн. судових витрат зі сплати судового збору та 8000,00 грн. витрат на правничу допомогу. На виконання вимог частини шостої ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України, суд встановив зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача та виконав свій процесуальний обов`язок, надіславши на цю адресу копію ухвали про відкриття провадження по справі. Попередньо позивачем було додано до позовної заяви докази надсилання відповідачу копії позовної заяви з додатками (а.с. 45-47). Відповідач відзив на позовну заяву не подала. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 21 квітня 2024 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МАКС КРЕДИТ» (надалі Кредитодавець) та [PERSON] (надалі - Позичальник) було укладено договір кредитної лінії №00-9732443 (надалі Договір), згідно з яким Кредитодавець надав відповідачу кредит на споживчі потреби у сумі 3500,00 грн. Відповідно до пункту 1.3 Договору сторони погодили, що строк дії кредитної лінії (строк кредитування) складає 360 календарних днів. Позичальник зобов`язаний повернути суму кредиту в останній день строку кредитування (дата остаточного повернення кредиту) 16 квітня 2025 року згідно умов пункту 3.4 цього Договору. Згідно з пунктом 1.4 Договору Позичальник зобов`язаний оплатити проценти в періодичну дату оплати процентів, а саме на 16 травня 2024 року, на кожний 25 день після цієї дати за фактичне користування грошовими коштами протягом строку дії кредитної лінії (строку кредитування). Дати повернення кредиту, періодичні дати оплати процентів та комісії за надання кредиту зазначаються у графіку платежів, який міститься в Додатку 1 до цього договору та є його невід`ємною частиною. Також сторони погодили, що стандартна процентна ставка складає 1,47% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, застосовується в межах строку дії кредитної лінії, зазначеного в пункті 1.3 цього Договору (пункт 1.5.1 Договору). Кредитодавець однаразово нараховує комісію за надання кредиту у розмірі 10,00% від суми кредиту, що складає 350,00 грн, яку Позичальник зобов`язаний сплатити на умовах визначених пунктом 3.4 цього Договору (пункт 1.6 Договору). Пунктом 6.4 Розділу 6 Договору «Відповідальність сторін за договором» було передбачено, що у разі невиконання та/або неналежного виконання зобов`язань за цим Договором, сума кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, Кредитодавець має право нараховувати, а Позичальник з обов`язаний сплатити Кредитодавцю неустойку у вигляді штрафу. По відношенню до вищевказаних фактичних обставин справи, суд наводить наступні норми права та мотиви їх застосування. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані\~\~ в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію\~\~\~\~ укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~\~\~\~статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. \~ \~ \~ \~За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається\~\~ в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. \~ \~ \~ \~Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. \~ \~ \~ \~Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. У відповідності з ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною другою ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до частини другої ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, яка діяла на час укладення Договору до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, в тому числі, доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою, крім конкретних випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами було укладено дистанційно в електронній формі Договір, який відповідач підписала за допомогою накладення електронного підпису, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора: 88628, який був надісланий на її мобільний номер телефону. Доказів того, що Договір був підписаний не відповідачем, а іншою особою матеріали справи не містять, і відповідачем таких даних не спростовано. За клопотанням представника позивача судом було витребувано від АТ «Державний ощадний банк України» ухвалами суду від 13.11.2024 та 17.12.2024 докази (інформацію) про повні реквізити картки [NUMBER] , із зазначенням прізвища, імені, по батькові її власника, а також зарахування 21.04.2024 відповідачу на її картковий рахунок суми 3500,00 грн. З урахуванням отриманої судом інформації встановлено, що на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) було відкрито банківський рахунок № [NUMBER] (UAN), який обслуговується за допомогою банківської платіжної картки № [NUMBER] (лист АТ «Державний ощадний банк України» від 02.01.2025 №46/1211БТ/КТ/580/2025/БТ). Згідно з даними виписки на вищезазначений картковий рахунок [PERSON] було зараховано кошти в сумі 3500,00 грн (дата транзакції 21.04.2024). Наведене також підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» від 08.10.2024 №413/10 (а.с. 21). Таким чином, суд вважає доведеним факт перерахування ТОВ «МАКС КРЕДИТ» відповідачу кредитних коштів за Договором, оскільки саме реквізити цієї платіжної картки [NUMBER] були зазначені у пункті 2.8 Договору. Доказів щодо повернення кредитних коштів відповідачем за Договором та сплати процентів за користування кредитними грошима, комісії, матеріали справи не містять. Поряд з цим, суд не погоджується з вимогою позивача про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості зі штрафів у сумі 6475,00 грн, виходячи з наступного. Указом Президента\~України від\~24\~лютого 2022\~року №\~64/2022\~«Про введення\~воєнного стану\~в Україні»\~у зв`язку\~з військовою\~агресією російської\~федерації проти\~України,\~відповідно до\~пункту 20\~частини першої\~статті 106\~Конституції України,\~Закону України\~«Правовий режим\~воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який на цей час триває. Згідно з пунктом 18 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи вищезазначені положення закону та межі заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення з відповідача заборгованості зі штрафів за період з 21 квітня 2024 року до 15 липня 2024 року, згідно детального розрахунку заборгованості (а.с. 22-23) задоволенню не підлягає. Кірм того, у пункті 6.4.1 розділу 6 Договору зазначено: «роз`яснення щодо штрафу:… У випадку встановлення законодавством України обмежень (заборон/мораторіїв) на нарахування штрафних санкцій штраф протягом періоду дії такого обмеження (заборони/мораторію) не нараховується та Позичальником не сплачується. Нарахування штрафних санкцій відновлюється після скасування відповідних законодавчих обмежень (заборон/мораторіїв)». За таких обставин, суд приходить до висновку, що заборгованість Позичальника за Договором складає 8274,70 гривень (в т.ч.: 3500,00 грн.-основна заборгованість (тіло кредиту), 350,00 комісія, 4424,70 грн проценти), та підтверджена належними доказами відповідно до вимог ст.ст. 76-81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідачем не спростована, а тому підлягає стягненню на користь відповідача на підставі статей 1048, 1050, 1054 Цивільного кодексу України. Водночас, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] заборгованості зі штрафів у сумі 6475,00 грн. суд відмовляє. Таким чином, позовні вимоги слід задоволити частково. Щодо вимоги про стягнення з відповідача судових витрат у вигляді сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 137 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування даних витрат суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Саме такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у Рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна та інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. З матеріалів даної справи вбачається, що на підтвердження витрат на правничу допомогу, уповноважений представник позивача надала суду: договір №19/02-МК про надання юридичної (правничої) допомоги від 19.02.2024 року укладений між позивачем та адвокатом Кузевановою Рузанною Робертівною (а.с. 34-36), ордер на надання правничої (правової) допомоги (а.с.37), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ЗП 002821 від 20.07.2021 (а.с.38), попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на юридичну (правничу) допомогу (а.с.39), акт приймання-передачі виконаних робіт від 31.10.2024 (а.с.40), квитанцію №31/10 від 31.10.2024 (а.с. 41), копію свідоцтва про шлюб (а.с.42), відповідно до якого вбачається, що прізвище [PERSON] було змінено у зв`язку із укладенням шлюбу на «Тисячник». Так, вартість витрат на юридичну (правничу) допомогу складає 8000,00 грн. (в т.ч.: консультація клієнта, узгодження правової позиції 2000,00 за 1 год., підготовка проекту заяви 4000,00 за 5 год., підготовка адвокатського запиту до АТ «ОЩАДБАНК» - 1000,00 грн за 1 год., підготовка клопотання про витребування доказів - 1000,00 грн за 1 год.), що підтверджується актом приймання-передачі виконаних робіт від 31.10.2024 та квитанцією №31/10 від 31.10.2024. Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі №362/3912/18. Враховуючи складність справи та принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, суд приходить до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу визначений стороною позивача, є завищеним, зважаючи, зокрема, на ціну позову, незначний обсяг поданих доказів та кількість підготовлених процесуальних документів. Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Близькі за змістом висновки викладено в постановах Верховного Суду від 31 липня 2020 року у справі №301/2534/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі №201/14495/16-ц. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. Відповідно до частини першої ст.\~141\~Цивільного процесуального\~кодексу України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1358,98 грн., виходячи з розрахунку: 8274,70 грн. (розмір задоволених позовних вимог) х 2422,40 грн. (судовий збір) ? 14749,70\~ грн. (розмір заявлених позовних вимог). На підставі наведеного,

Outcome: partial