Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

Позивач ТОВ «Коллект Центр» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 26.05.2021 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики № 2870207510-78662, за умовами якого відповідачу було надано кредитні кошти в розмірі 3500,00 грн. з терміном користування кредитом 20 днів, датою повернення кредиту 15.06.2021 року та сплатою відсотків в розмірі 1,95 % за кожен день користування кредитом. 06.10.2021 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення права вимоги № 06-10/21, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі і за договором позики відповідача. 10.03.2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Коллект Центр» право вимоги до боржників, в тому числі і за договором позики відповідача. Як зазначає позивач, відповідач всупереч умовам договору позики свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, суму позики не повернув, проценти за користування грошовими коштами не сплатив, внаслідок чого станом на 10.05.2024 року має заборгованість перед позивачем у розмірі 22 124,25 грн., з яких: 3500,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 18 624,25 грн. - заборгованість за процентами. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги та стягнути з відповідача вищевказану суму заборгованості, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 9000,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 25.06.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 13.08.2024 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що відповідач повністю заперечує факт укладення ним кредитного договору, він ніколи не реєструвався на сайті Кредитодавця і ставить під сумнів існування даного сайту. Відповідачем також не створювався особистий кабінет на сайті кредитодавця, не вводились власні персональні дані, не підписувалась заява про надання кредиту, а позивачем не надано жодного доказу, який міг би підтвердити факт укладення кредитного договору. Позивач на підтвердження факту підписання відповідачем кредитного договору, посилається на неіснуючий сайт та ІТС Кредитодавця, однак не надає жодної інформації щодо порядку її функціонування та електронної ідентифікації споживачів в такій системі. Відсутнє також посилання на затвердження схеми електронної ідентифікації кредитодавця уповноваженим на це органом державної влади. Позивачем не надано доказів, які підтверджують направлення кредитодавцем примірника договору про споживчий кредит, укладеного у вигляді електронного документа та додатків до нього у спосіб, що дозволяє встановити особу. На думку представника відповідача, зазначені вище обставини унеможливлюють достеменно встановити факт підписання відповідачем кредитного договору за допомогою одноразового ідентифікатору, що свідчить про неукладеність даного договору між сторонами. Представник відповідача також вказав на те, що в наданих позивачем доказах відсутні обов`язкові реквізити платіжних доручень, в тому числі ПІБ одержувача коштів, його банківський рахунок у форматі IBAN тощо, що ставить під сумнів проведення та виконання такої операції надавачами платіжних послуг. З документів на оплату, наданих позивачем, не можливо достеменно встановити, що платіж був здійснений на рахунок саме відповідача, а не іншої особи. В призначенні платежу відсутня інформація, що кошти перераховувались саме за кредитним договором і саме відповідачу. Надавач платіжних послуг у своєму листі також не вказав особу - отримувача коштів. Саме по собі здійснення оплати за електронним договором не вважається прийняттям пропозиції укласти електронний договір (акцептом), а оплата вважається неналежною та підлягає поверненню особі, яка її здійснила (ч. 5 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідачем не було здійснено жодних оплат на користь кредитодавця, що безумовно свідчить про його необізнаність та відсутність внутрішнього волевиявлення в укладенні кредитного договору. Заперечуючи проти позову, представник відповідача зауважив і на те, що всупереч положенням законодавства України та практиці Верховного Суду, позивачем неправомірно нараховані проценти за користування кредитом у розмірі 18 624,25 грн., вже після закінчення строку дії кредитного договору. Таким чином, крім того, що позивачем заявляються вимоги про стягнення боргу за договором споживчого кредиту, який відповідач не укладав і взагалі не був обізнаний, що хтось скористався його персональними даними для отримання позики, позивач також намагається стягнути неправомірно нараховані проценти за користування кредитом всупереч вимогам чинного законодавства та практиці Верховного Суду. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, а також стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн. 20.08.2024 року до суду надійшли письмові пояснення представника позивача [PERSON] . У даних поясненнях представник позивача зазначила про правомірність і доведеність факту укладення між сторонами кредитного договору, а також правомірність нарахування відсотків. Також представник позивача вказала, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх заперечень. В зв`язку із наведеним, представник позивача просила задовольнити позовні вимоги. 26.08.2024 року до суду надійшли заперечення представника відповідача на письмові пояснення позивача. У даних запереченнях представник відповідача зазначає про відсутність належних та допустимих доказів укладення кредитного договору, стягнення процентів за користування споживчим кредитом, в супереч вимогам чинного законодавства України та практиці Верховного Суду, а також заперечення відповідача проти самого факту укладення договору, що тягне за собою нікчемність і будь-яких нарахувань по ньому. 04.09.2024 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 31.10.2024 року витребувано від АТ КБ «Приватбанк» інформацію, чи видавалась АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] кредитна картка № [NUMBER] ; докази зарахування на картку № [NUMBER] кредитних коштів у сумі 3 500,00 грн., які 26.05.2021 року об 11:36 були на неї перераховані, а саме витребувати виписки по рахунку [PERSON] за номером картки № [NUMBER] за період із 26.05.2021 по 18.08.2024 року; ідентифікаційні дані власника картки та повний номер картки № [NUMBER] , в тому числі, але не виключно прізвище, ім`я, по-батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, серію та номер паспорта, адресу місця проживання, контактні дані (номер телефону, адреса електронної пошти, тощо) та інші відомості про власника вказаної картки. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 26.05.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики № 2870207510-78662, за умовами якого відповідачу надано кредит на умовах строковості у розмірі 3500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування такими та інших платежів, встановленим цим договором, строком на 20 днів із датою повернення кредиту 26.05.2021 року. З листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 08.05.2024 року вих. № 2873_24058141216 вбачається, що 26.05.2021 року було проведено транзакцію із зарахування суми 3500,00 грн. на картку [NUMBER] . Згідно листа АТ КБ «ПриватБанк» від 21.11.2024 року, а також банківської виписки, наданої на виконання ухвали суду, на ім`я [PERSON] в банку емітовано картку [NUMBER] , 26.05.2021 року на вказану картку здійснено зарахування суми в розмірі 3500,00 грн. 06.10.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інкасо фінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» укладено договір про відступлення права вимоги № 06-10/21, зокрема за договором позики відповідача від 26.05.2021 № 2870207510-78662. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги до договору від 06.10.2021 року, заборгованість відповідача становить 4857,00 грн., з яких: 3500,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 1357,00 грн. - заборгованість за відсотками. 10.03.2023 року між ТОФ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект центр» укладено договір про відступлення права вимоги, зокрема за договором позики від 26.05.2021 № 2870207510-78662. Відповідно до умов даного договору клієнт як первісний кредитор відступив право вимоги фактору як новому кредитору, зокрема за кредитним договором від 26.05.2021 року № 2870207510-78662, укладеним між кредитором та відповідачем. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги до договору від 10.03.2023 року заборгованість відповідача становить 22 124,25 грн., з яких: 3500,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 18 624,25 грн - заборгованість за відсотками. Відтак, до нового кредитора перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні у обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав у відповідності до ст. 514 ЦУК України. Судом також встановлено, що вищевказаний договір укладено в електронному вигляді у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію» та його було підписано позичальником з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором і зазначенням у договорі персональних даних відповідача, в тому числі направленням одноразових ідентифікаторів на номер телефону відповідача, який також зазначено і у відзиві та інших процесуальних документах сторони відповідача. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд керується наступними нормами права. Так, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно із ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір. у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ч.12 ст. 11 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа. У п.6 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Водночас договір, що укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді, про що вказано також у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 та від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України). За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч.1 ст. 1077 ЦК України). Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачені підстави заміни кредитора у зобов`язанні в тому числі через передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ст. 514 ЦПК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, ст. 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено відповідним договором або законом. Відповідно до ст. 1082 Цивільного кодексу України, передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Згідно із Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15 «…боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. … неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі». Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за кредитним договором, право вимоги за яким перейшло до нового кредитора. З наданих доказів вбачається, що під час укладення вищевказаних кредитних договорів (договорів позики) сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, строк кредиту, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Таким чином укладені договори є обов`язковими до виконання. Стороною відповідача не надано суду допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що [PERSON] не укладав з ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» вказаний вище кредитний договір. Крім того, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, посилання представника відповідача в поясненнях на те, що кредитний договір укладено не відповідачем, а невідомими особами з використанням персональних даних відповідача, а також на те, що відсутні докази укладення кредитного договору, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу ним на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, а також використання номеру телефону, який зазначено у відзиві та у запереченнях на відзив, як особистий номер відповідача. У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, РНОКПП, реквізити банківської картки, на яку первісними кредиторами здійснювалось перерахування позичених грошових коштів, номер телефону), використані неправомірно для укладення кредитного договору від його імені, відповідачем до суду не надано. Також слід звернути увагу на те, що відповідач до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій не звертався, як і не оскаржував правомірність укладеного договору. Суд відхиляє і посилання представника відповідача на відсутність доказів надання кредиту, оскільки, вказані посилання спростовуються вищевказаним листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 08.05.2024 року вих. № 2873_24058141216, листом АТ КБ «ПриватБанк» та випискою з банківського рахунку відповідача. При цьому також слід зазначити, що жодних доказів на спростування заявлених позовних вимог стороною відповідача не надано. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про те, що матеріали справи в своїй сукупності свідчать про те, що відповідач отримав кредит за вищевказаним кредитним договором, проте не виконував взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитними договорами, кошти в повному обсязі не повернув. Термін повернення кредиту у повному обсязі настав, а заборгованість за кредитним договором у встановлений строк не була погашена (доказів погашення заборгованості суду не надано). Також, суду надані належні відповідні документи на підтвердження переходу права вимоги до відповідача [PERSON] , як боржника, за кредитним договором у визначеному первісним кредитором розмірі. Таким чином позивач, як новий кредитор, отримав право вимоги до боржника [PERSON] , а доказів визнання недійсним чи розірвання вказаних вище договорів відступлення прав вимоги, як і доказів того, що їх дійсність оскаржується у судовому порядку, стороною відповідача суду не надано. Також у судовому провадженні не заперечено факту правомірності укладення таких договорів відступлення прав вимоги. Оскільки відповідач в порушення умов кредитного договору, а також статтей 509, 526, 1054 ЦК України свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснив погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та в строки, то у нього утворилася заборгованість перед позивачем (як новим кредитором). З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту за договором позики № 2870207510-78662 від 26.05.2021 року в розмірі 3500,00 грн. Що ж стосується вимог позивача про стягнення з відповідача процентів, то суд виходить з наступного. Закінчення строку договору, належно виконаного лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена у постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16). Відповідно до положень договору позики договір позики № 2870207510-78662 від 26.05.2021 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та відповідачем [PERSON] , відповідачу надано кредит на умовах строковості у розмірі 3500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування такими та інших платежів, встановленим цим договором, строком на 20 днів із датою повернення кредиту 15.06.2021 року. Таким чином, оскільки договором позики визначений строк його дії, який становить 20 дні з 26.05.2021 року по 15.06.2021 року, саме протягом даного строку кредитодавець мав право нараховувати відповідачу передбачені цим договором відсотки, які становлять 1,95 % на день. Відповідно до п.3.9 договору позики, позичальник зобов`язується здійснити повернення суми кредиту та нараховані у відповідності до цього договору проценти за користування кредиту одноразовим платежем у розмірі 4860,00 грн. 15.06.2021 року шляхом зарахування власних грошових коштів на рахунок товариства не пізніше 15.06.2021 року. Крім того, у додатку № 1 до договору позики «Графаік розрахунків» сторонами також визначена сукупна вартість кредиту (тіло кредиту та відсотки) в загальному розмірі 4860,00 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» станом на 06.10.2021 року (включно), заборгованість відповідача становить 4857,00 грн., що складається з суми основної заборгованості в розмірі 3500,00 грн. та нарахованих процентів в розмірі 1357,00 грн. Натомість, в подальшому правонаступниками первісного кредитора здійснено нарахування відсотків за договором позики після закінчення строку його дії, тобто після 15.06.2021 року в загальному розмірі 17 267,25 грн. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що новим кредитором неправомірно здійснювалося нарахування процентів за користування кредитом, оскільки відносини щодо зазначеної заборгованості перебували поза відносинами за кредитним договором, а відтак в цій частині позову слід відмовити. В зв`язку із цим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд прийшов до висновку про те, що відповідач взятих на себе кредитних зобов`язань в строки, передбачені договором кредиту належним чином не виконав, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики та процентів, нарахованих в межах строку дії договору позики, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню та становлять у розмірі 4857,00 грн., а відтак позов в цій частині необхідно задовольнити, а щодо нарахованих прострочених відсотків за користування кредитними коштами новим кредитором у розмірі 17 267,25 грн. слід відмовити. Інші доводи сторін на висновки суду не впливають і підстав для задоволення позову у повному обсязі чи відмови у задоволенні позовних вимог повністю не дають. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 3028,00 грн., що підтверджено платіжним дорученням, яке міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 664,75 грн. Що ж стосується стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, то суд прийшов до наступного. Із матеріалів справи убачається, що 02.01.2023 року між позивачем та адвокатським об`єднанням «Ліга Ассістанс» укладено договір № 02-01/2023 про надання правової допомоги. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 цього Кодексу, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 цього Кодексу, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з заявки про надання юридичної допомоги № 250 від 26.04.2024 року та витягу з акту № 1 про надання юридичної допомоги від 03.04.2024 року, позивачу було надано правові послуги (відповідач [PERSON] , договір № 2870207510): надання усної консультації - 2 години, 3000,00 грн.; складання позовної заяви про стягнення боргу - 2 год., 6000,00 грн. Понесення витрат на професійну правничу допомогу підтверджено платіжною інструкцією від 10.05.2024 року № 0433350000. Виходячи з пропорційності до задоволених позовних вимог, розмір витрат позивача на правову допомогу має становити 1975,80 грн. Крім того, стороною відповідача також заявлено про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн. Так, 12.07.2024 року між адвокатом Мустафаєвим Юсуфом Нурі огли та відповідачем [PERSON] було укладено договір № 1/2024-ПД. Згідно акту надання послуг № 12 від 13.09.2024 року, адвокатом відповідачу було надано наступні послуги: гонорар адвоката за представництво в суді по справі № 754/9003/24 вартістю 2000, 00 грн., складання відзиву та інших процесуальних заяв по суті справи по справі № 754/754/9003/24 в розмірі 1500,00 грн., витрати на прибуття до суду та очікування судового засідання по справі № 754/9003/24 - 500,00 грн., а всього 4000,00 грн. Зазначена сума сплачена відповідачем відповідно до платіжної інструкції від 15.09.2024 року. З урахуванням пропорційності вимог, в задоволенні яких відмовлено, з позивача на користь відповідача належить стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 3122,00 грн. Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. З урахуванням наведеного, суд проводить взаємозарахування цього виду судових витрат та стягує з позивача на користь відповідача різницю витрат за надання правової допомоги в розмірі 1146,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial