Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить припинити право спільної сумісної власності [PERSON] на двокімнатну квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] ; визнати двокімнатну квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] особистою приватною власністю позивача [PERSON] з обов`язковою виплатою на користь [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] грошової компенсації частини вартості двокімнатної квартири; стягнути з позивача на користь [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] 400 962 грн. 00 коп. грошової компенсації вартості 1/2 частини двокімнатної квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] . Крім того просить стягнути з відповідача [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] на її користь 2004 грн. 81 коп. сплаченого судового збору та 5750 грн. витрат на проведення експертиз. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що 15 квітня 2015 року вони з відповідачем уклали шлюб, який був зареєстрований відділом держаної реєстрації актів цивільного стану по місту Артемівську реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, про що складено відповідний актовий запис № 121 від 15.04.2015, свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] ; що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова 15.12.2023 справа № 638/12950/23 розірвано шлюб між нею та відповідачем; що під час перебування з відповідачем у шлюбі вона постійно працювала та заробляла кошти: зокрема за 2015 рік розмір її доходів склав 64 536 грн. 09 коп., за 2016 рік розмір її доходів склав 127 502 грн. 32 коп., за 2017 рік розмір її доходів склав 248 121 грн. 46 коп., за 2018 рік розмір її доходів склав 346 238 грн. 13 коп., за 2019 рік розмір її доходів склав 315 412 грн. 45 коп; що за час шлюбу спільно з відповідачем за спільні кошти було придбано у спільну власність нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на неї, вартість квартири на час укладання договору купівлі-продажу складала 791 010 (сімсот дев`яносто одну тисячу десять) гривень; що відповідно до звіту про незалежну оцінку майна складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] станом на 02.10.2024 року ринкова вартість квартири складає 801 924 (вісімсот одна тисяча дев`ятсот двадцять чотири) гривні; що дана квартира відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу та що сторони у досудовому порядку не дійшли згоди щодо поділу набутого під час шлюбу майна, яке є неподільним. Зазначає, що в неї є фінансова можливість виплатити на користь відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частини квартири, тому просить розділити вказану двокімнатну квартири, припинивши право сумісної власності на вказану квартиру та стягненням з неї на користь відповідача 1/2 частини вартості квартири. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.10.2024 залишено позовну заяву без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до\~суду доказів\~ на підтвердження викладеної в позові обставини, що спірна квартира є неподільною річчю, зокрема висновку відповідної судової будівельно-технічної експертизи, згоди іншого з подружжя (тобто відповідача) на отримання грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру, а також доказів внесення коштів в сумі 400 962,00 грн на депозитний рахунок суду. Позивачем було усунено недоліки позовної заяви, а саме подано подання до суду докази замовлення будівельно-технічної експертизи, а також докази внесення коштів в сумі 400 962,00 грн на депозитний рахунок суду, водночас надано пояснення щодо можливості, на думку позивача, присудження грошової компенсації замість частки відповідача у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру без отримання його згоди. Ухвалою суду від 15.11.2024 було відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання. 04.12.2024 позивачем подане клопотання про долучення доказів, а саме - Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої на відповідача [PERSON] ; Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої на [PERSON] ; висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 118 від 13.11.2024 та акта надання послуг № 47 від 13.11.2024. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.01.2025 закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті на 11:30 год. 29.01.2025. У подальшому розгляд справи по суті бу відкладений на 13.02.2025 за клопотанням відповідача У призначене для розгляду справи по суті судове засідання позивач не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, в якій зазначила, що не заперечує проти винесення у справі заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подавав, подав пояснення в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України, в яких, посилаючись на непорушність права приватної власності за ст. 41 Конституції України, заперечив проти позовних вимог щодо виплати йому грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності. У зв`язку із зазначеним суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, ухваливши заочне рішення відповідно до приписів ст. 280-281 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, надані докази в їх сукупності, суд установив наступні обставини, які не заперечуються сторонами. 15 квітня 2015 року між позивачем і відповідачем був укладений шлюб, який був зареєстрований відділом держаної реєстрації актів цивільного стану по місту Артемівську реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, про що складено відповідний актовий запис № 121 від 15.04.2015, свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] . За час шлюбу сторонами за спільні кошти було придбано у спільну власність нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру зареєстроване за позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 02.12.2019, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В. Вартість квартири на час укладання вказаного договору купівлі-продажу складала 791 010 (сімсот дев`яносто одну тисячу десять) гривень. Тож указана квартира відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між подружжям. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова 15.12.2023 у справа № 638/12950/23 шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] за замовленням позивача, станом на час розгляду справи ринкова вартість квартири складає 801 924 (вісімсот одна тисяча дев`ятсот двадцять чотири) гривні. Згідно з висновком експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи (для подання до Дзержинського районного суду м. Харкова у справі № 638/20265/24) № 118 від 13.11.2024 відповідно до діючих вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва розділити об`єкт нерухомого майна, а саме двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] із утворенням ізольованих квартир (по 1/2 частині кожному) не вбачається можливим. Сторони у досудовому порядку не дійшли згоди щодо поділу набутого під час шлюбу майна. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованою на відповідача [PERSON] , за відповідачем зареєстроване право власності на квартиру загальною площею 47 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , а також на квартиру загальною площею 44,14 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованою на позивача [PERSON] за позивачем зареєстроване право власності на квартиру загальною площею 46,3 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Тож спірна квартира, що перебуває у спільній сумісній власності колишнього подружжя є єдиним житлом позивача. Відповідач з 24.02.2022 не проживає у вказаній квартирі, мешкаючи в іншому регіоні України. З 24.02.2022 року відповідач три або чотири рази приїздив до міста Харкова та проживав у вказаній квартирі. На час перебування відповідача у місті Харкові позивач була вимушена тимчасово переїздити з квартири та мешкати у іншому місці, оскільки спільне користування з відповідачем квартирою є неможливим. Крім того відповідач не приймає участь в утримані квартири (оплаті комунальних послуг). У позивача є фінансова можливість виплатити на користь відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частини квартири, тому вона просить розділити вказану двокімнатну квартири, припинивши право сумісної власності на вказану квартиру зі стягненням з неї на користь відповідача 1/2 частини вартості квартири. Позивачем унесено на депозитний рахунок для зарахування коштів, внесених у вигляді застави (частки майна, попередньо визначеної суми судових витрат) розміщених на сайті Дзержинського районного суду міста Харкова грошові кошти у розмірі 400 962, 00 грн. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За нормами ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічні положення містить і статті 370 ЦК України щодо виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. При цьому виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, а якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Згідно із роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Також згідно з висновком щодо застосування відповідних норм права, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.02.2020 у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18) відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.10.2022 у справі № 757/64512/16-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2023 у справі № 648/3137/15-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2023 у справі № 207/2703/19. Схожі висновки щодо застосування відповідних норм права в подібних правовідносинах викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.04.2023 у справі № 204/2642/21, в якій зазначено наступне: Положеннями статті 60 СК України визначено що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Крім того за висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2023 у справі № 648/3137/15-ц, спосіб поділу спірного майна, за яким одному і другому з подружжя виділяється окремий житловий будинок, є найбільш прийнятним у цьому випадку, оскільки вирішує спір по суті і забезпечує кожному з подружжя можливість володіння і користування окремим, а не спільним, нерухомим майном. Також за висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 12.04.2023 у справі № 207/2703/19 у разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)). У постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду зробила наступні висновки щодо застосування норм права: Приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Суд ураховує в порядку ч. 4 ст. 263 ЦПК України указані висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Тож суд погоджується з доводами позивача про те, що у ст. 365 ЦК України передбачені випадки, які дозволяють вирішення питання про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації без отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації. У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто стаття 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Такий висновок щодо застосування положень ст. 365 ЦК України викладений, зокрема у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.12.2024 у справі № 161/4599/20. Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування положень статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі № 219/1551/17, від 27 квітня 2021 року в справі № 524/2579/18, від 29 січня 2021 року в справі № 629/511/17, від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18. У постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15, від 01 червня 2023 року у справі № 344/2399/21, від 11 грудня 2023 року у справі № 442/7979/21, від 10 січня 2024 року у справі № 344/6767/14 зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку. Таким чином, у справі, яка переглядається, для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову інших співвласників судам належало встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачами вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. У справі № 161/4599/20, звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просила припинити право власності [PERSON] на 1/4 частку спірної квартири на підставі статті 365 ЦК України, стягнувши з неї вартість такої частки, та визнати за нею право власності на 1/4 частку зазначеного нерухомого майна, посилаючись на те, що частка відповідачки у спільному майні є незначною, виділ такої частки у натурі є неможливий, припинення права на частку не завдасть істотної шкоди її правам та інтересам, оскільки вона має у власності інше нерухоме майно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в ст. 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». Також згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.11.2021 року у справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21), аналіз положень ст. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) вказано, що «право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ч.1ст.365ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України)». Вирішуючи питання про застосування положень ст. 365 ЦК України до спірних правовідносин, суд ураховує в порядку ч. 4 ст. 263 ЦПК України указані висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а також те, що спірна квартира згідно з висновком експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи (для подання до Дзержинського районного суду м. Харкова у справі № 638/20265/24) № 118 від 13.11.2024 є неподільною; що згідно з поясненнями позивача, які не спростовані відповідачем, спільне володіння і користування спірною квартирою сторонами є неможливим; що відповідач має у власності квартиру загальною площею 47 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , а також квартиру загальною площею 44,14 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Тож суд доходить висновку, що таке припинення право спільної сумісної власності на спірну квартиру із виплатою відповідачеві компенсації за його частку не завдасть істотної шкоди його інтересам, і тому застосовує до спірних правовідносин положення ст. 365 ЦК України. При цьому суд ураховує, що у позивача немає іншого житла окрім спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , яка згідно з поясненнями останньої, викладеними у клопотанні про долучення доказів від 04.12.2024, є її єдиним житлом, оскільки 1/5 трикімнатної квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] вона не можу користуватися тому що, вказане житло у 2022 році було зруйновано внаслідок військових дій. Указані обставини суд в порядку ч. 3 ст. 82 ЦПК України визнає загальновідомими. Водночас суд відхиляє заперечення відповідача щодо виплати йому грошової компенсації за частину спірної квартири, обґрунтовані непорушністю права власності, адже ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод допускає втручання у право приватної власності на підставі і в порядку, встановлених законом, і таким законом є ст. 365 ЦК України. Отже позовні вимоги позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та виплати грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності підлягають задоволенню. Водночас відповідно до статті\~141 ЦПК України суд вважає за необхідне покласти судові витрати на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved