Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-11 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] - адвокат Ємець А.Ю. звернувся до суду з позовом до [PERSON] у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 4483,84 Доларів США, та понесені судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.07.2021 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до умов договору позики [PERSON] , позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 4700 доларів США з терміном повернення до 31 серпня 2021 року. У випадку перевищення строку повернення боргу позичальник зобов`язувався виплатити штрафних санкцій по 100 доларів на місяць за кожний місяць прострочення. Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується розпискою від 03.07.2021 року. Відповідач є фізично здоровим та має всі можливості повернути грошові кошти за договором позики. Однак відповідач на день складання позовної заяви грошові кошти повернув частково. Борг який залишився на день складання позовної заяви складає 1550 доларів США. Відповідач повертав борг частково сплатами на банківську карту позивача, а частково повертав готівкою. Позивач вживала заходів досудового врегулювання спору. Неодноразово телефонувала до відповідача з вимогами повернути грошові кошти. 15.01.2024 року відповідачу надсилалась претензія на яку він не відреагував. Відповідач усні та письмові звернення ігнорує, залишок грошових коштів відмовляється повертати. Кінцева дата повернення грошових коштів визначена сторонами як 31.08.2021 року. Відповідач заборгував повернення позики на 31 місяць, відповідно до умов договору позики зобов`язаний сплатити по 100 доларів за кожен місяць прострочки. Також вказано, що відповідач повинен сплатити штраф за 22 місяці прострочення, що складає 2200 доларів США (22 місяці х 100 доларів США = 2200 доларів США). Також посилаючись на норми статті 625 ЦК України відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, вважає, що з відповідача підлягає стягненню 3% річних - 122,90 доларів США, інфляційне збільшення - 610,94 доларів США. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 4483,84 долари США, яка складається з основного боргу 1550 доларів США; штраф 2200 доларів США; інфляційні витрати 610,94 доларів США; 3% річних 122,90 долари США, а також судові витрати у вигляді судового збору та витрат на правничу допомогу. 10.06.2024 року ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання. 09.10.2024 року закрито підготовче провадження і справи призначена до розгляду по суті. 15.01.2025 року до суду від представника позивачки, по системі «Електронний суд» надійшло клопотання про стягнення судових витрат у якому просить стягнути з відповідача судові витрати у вигляді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 12400 грн. Представник позивача надав заяву про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] відзив на позов не надав, до суду не з`явився, був повідомлений про час та місце розгляду справи, у тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі суду. Суд, за відсутності підстав для відкладення або оголошення перерви в судовому засіданні, передбачених ст. 223 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у суду є підстави для ухвалення заочного рішення. Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 03.07.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, який оформлений розпискою, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] отримав 4700 доларів США і зобов`язується повернути у повному обсязі до 31.08.2021 року. У випадку перевищення вказаного строку, зобов`язується поверх взятої суми виплатити по 100 доларів США за кожен місяць прострочки. Відповідно до тверджень позивачки, судом встановлено, що на момент звернення до суду із позовом, відповідач не виконав своїх зобов`язань та не повернув суму позики у розмірі 1550 доларів США. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст. 610 ЦК України). Відповідно до положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підставі ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тлумачення статей 1046 та 1047ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів. Аналіз ч. 2 ст. 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від Позикодавця до позичальника. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.08.2019 р. у справі № 369/3340/16-ц. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц). Надану суду копія розписки від 03.07.2021 року містить підтвердження про отримання відповідачем грошових коштів від позивачки та зобов`язання повернути їх у строк до 31.08.2021. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (ч.1 ст. 1046, ч.1 ст. 1049 ЦК України), що також не суперечить висновкам ВП ВС, викладеним у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16. Враховуючи твердження позивачки про часткове повернення відповідачем позичених грошових коштів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення суми боргу з відповідача, відповідно до заявлених позовних вимог, а саме у сумі 1550 доларів США. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 204/3530/17 (провадження № 61-10592св20) зазначено: «у контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Враховуючи, що позивачкою надано належні та допустимі докази існування між нею та відповідачем зобов`язальних правовідносин, невиконання зобов`язання відповідачем, суд вважає за можливе задовольнити позов і в частині стягнення з відповідача трьох відсотків річних за період з 01.09.2021 року по 22.04.2024 року у розмірі 122,90 долари США, відповідно до розрахунку наданого позивачем, який здійснений з дотриманням вимог чинного законодавства, та штрафу, який передбачений умовами договору позики за 22 місяці затримки в розмірі 2200 доларів США. Що стосується позовних вимог про стягнення інфляційних витрат в розмірі 610,94 доларів США за період з 01.09.2021 року по 22.04.2024 року. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. Таким чином, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того, цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18. Таким чином, станом на 22.04.2024 року загальна сума боргу за договором позики, яка підлягає стягненню з відповідача становить 3872,90 долари США і яка складається з: основного боргу 1550 доларів США; штрафу 2200 доларів США; 3% річних 122,90 доларів США. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1783,68 грн., і таким чином враховуючи задоволення позовних вимог в розмірі який складає 86,4%, то з відповідача підлягає стягненню грошова сума в розмірі 1541,1 грн. Що стосується витрат на правничу допомогу. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19). В обґрунтування витрат на правничу допомогу надано ордер на надання правничої допомоги серії АР № 1172526 від 22.04.2024 року адвоката Ємець А.Ю., Договір про надання правової допомоги від 17.04.2024 року з додатком №1 до договору з переліком послуг, акт здачі прийняття наданих послуг до договору на суму 11290 грн., рахунок фактура №13/01/25 від 13.01.2025 року на суму 12400 грн. Суд враховує надання послуг на суму 11290 грн., часткове задоволення позовних вимог, а саме на 86,4%, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, бере до уваги конкретні обставини справи, виходить з обсягу виконаної адвокатом роботи, наданих послуг, критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Таким чином, враховуючи викладене суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9754 грн. 56 коп. виходячи з розміру наданих послуг і пропорційності задоволених позовних вимог(11290 грн. Х 86,4%).

Outcome: partial