Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-13 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] (далі - [PERSON] , позивач-1), [PERSON] (далі - [PERSON] , позивач-2), [PERSON] (далі - [PERSON] , позивач-3), [PERSON] (далі - [PERSON] , позивач-4), звернулися до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - [PERSON] , відповідач-1), [PERSON] (далі - [PERSON] , відповідач-2), [PERSON] (далі - [PERSON] , відповідач-3), [PERSON] (далі - [PERSON] , відповідач-4), з урахуванням позовної заяви в новій редакції, просили суд усунути позивачам перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їм майном - частиною будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення та зняттям з реєстраційного обліку відповідачів. Позовні вимоги мотивують тим, що 04.03.2002 [PERSON] уклала з позивачами договір дарування належної їй частини будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» ПБ-2018 № 985 від 05.07.2018, житловий будинок [ADDRESS] на праві власності належить: [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 9 від 05.02.2008 № 8-272, розмір частки ; [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 9 від 04.03.2002 № 3-715, розмір частки 1/8; [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 9 від 04.03.2002 № 3-715, розмір частки 1/8; [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 9 від 04.03.2002 № 3-715, розмір частки 1/8; [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 9 від 04.03.2002 № 3-715, розмір частки 1/8. Вказують, що з моменту укладення договору дарування до дня звернення до суду з позовом [PERSON] самоправно користується належним позивачам на праві власності нерухомим майном, самовільно займаючи частину будинку, не маючи жодних на це правових підстав. Таким чином, [PERSON] чинить перешкоди позивачам у користуванні належним їм на праві власності майном, зокрема не пускає їх до будинку та не віддає ключі від нього. Зазначають, що 22.06.2019 позивачами було прийнято рішення щодо продажу належного їм на праві власності майна, проте таке право вони не змогли реалізувати через безпідставну реєстрацію у ньому місця проживання відповідачів. Надалі позивачам стало відомо, що [PERSON] вирішив ввести в оману [PERSON] вказавши, що він є співвласником спірного будинку, внаслідок чого було укладено з [PERSON] мирову угоду про поділ житлового будинку, яка була затверджена ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30.01.2015. Таким чином, відповідач-1 отримав правовстановлюючий документ на частину спірного будинку, яка належить позивачам. Посилаються, що постановою Київського апеляційного суду від 31.10.2019 було скасовано ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 30.01.2015, якою було затверджено мирову угоду про поділ житлового будинку, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Надалі ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18.03.2020 провадження у цій справі було закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову. Стверджують, що у зв`язку із скасуванням ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 30.01.2015 у відповідачів наразі відсутні правові підстави для користування частиною спірного житлового будинку, що й стало підставою для звернення з позовом до суду. 06.06.2020 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано головуючому судді Кушнір С.І Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 09.06.2020 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 27.07.2020 позивачами було подано до суду позовну заяву у новій редакції, згідно якої просили усунути позивачам перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їм майном - частиною будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення та зняттям з реєстраційного обліку відповідачів. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 05.08.2020 у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Позивачам судом було надіслано копію ухвали суду від 05.08.2020. Відповідачам судом було надіслано копію ухвали суду від 05.08.2020 та копію позовної заяви із додатками. Копію ухвали суду від 05.08.2020 та копію позовної заяви із додатками не було отримано відповідачами та конверти повернулися на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». У встановлений судом строк відповідачами відзиву на позовну заяву подано не було. 18.04.2024 протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано головуючому судді Усатовій І.А. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України, ст.ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.ст. 3, 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини та відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно із ст. 4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд). Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить по 1/8 частка будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування частини жилого будинку, серія та номер: 3-715, виданий 04.03.2002, видавник: дев`ята Київська державна нотаріальна контора; [PERSON] належить частка будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 8-272, виданий 05.02.2008, видавник: дев`ята Київська державна нотаріальна контора. Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи, виданих відділом з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Солом`янської РДА від 12.06.2020 № 12480732, № 12480197, № 12480554, № 12480153, у спірному житловому будинку зареєстровані відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивачі у позовній заяві посилаються, що [PERSON] вирішив ввести в оману [PERSON] вказавши, що він є співвласником спірного будинку, внаслідок чого було укладено з [PERSON] мирову угоду про поділ житлового будинку, яка була затверджена ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30.01.2015. Таким чином, відповідач-1 отримав правовстановлюючий документ на частину спірного будинку, яка належить позивачам. Водночас, постановою Київського апеляційного суду від 31.10.2019 було скасовано ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 30.01.2015, якою було затверджено мирову угоду про поділ житлового будинку, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Надалі ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18.03.2020 провадження у цій було закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову. На переконання позивачів, у зв`язку із скасуванням ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 30.01.2015 у відповідачів наразі відсутні правові підстави для користування частиною спірного житлового будинку. Разом із тим, як було встановлено судом вище, реєстрація відповідачів у спірному будинку відбулася до 30.01.2015, а саме: [PERSON] - 17.04.1998, [PERSON] - 03.12.1998, [PERSON] - 29.07.1999, [PERSON] - 15.05.2004, тобто не на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 30.01.2015. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частинами першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Позивачами надано докази, що містяться в матеріалах справи, тому суд розглядає її за наявними матеріалами. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). У даному випадку слід зазначити, що позивачами не надано належних доказів на підтвердження тієї обставини, що позивачам чиняться перешкоди у користуванні майном. Під час судового розгляду було установлено, що реєстрація місця проживання відповідачів відбулася ще до 30.01.2015, тобто не на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 30.01.2015, а з інших підстав. З огляду на наведене суд доходить висновку, що місце проживання відповідачів у спірному будинку було зареєстроване у встановленому законом порядку та наразі не скасоване, а тому останні в силу цього мають право проживати у цьому будинку. Будь-яких доводів про те, що відповідачі є такими, які в силу закону втратили право користування спірним будинком, окрім як скасування ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 30.01.2015, позивачами у позовній заяві не надано. Посилання позивачів на ту обставину, що відповідачі чинять їм перешкоди у користуванні належними їм на праві власності частинами будинку, оскільки не пускають до спірного будинку та не надають ключів до нього, суд відхиляє, позаяк жодних доказів на підтвердження вчинення відповідачами таких дій до суду не надано. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Також слід зазначити, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Отже, судом оцінюються доводи щодо співмірності втручання у мирне володіння майном та враховується правовий висновок, викладений у вищезазначеній постанові, відповідно до якого, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Крім того судом враховано, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 22.07.2020 справа № 279/3572/18, у якій вирішувався спір у подібних правовідносинах. Також суд зазначає, що суду не надано будь-яких доказів проживання відповідачів за вказаною адресою. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про недоведеність вимог позивачами та відмову у позові в частині усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належним їм майном - частиною будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення та зняттям з реєстраційного обліку відповідачів. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тобто, за змістом даної норми закону зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Крім того, відповідно до п. 34 постанови №5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Зазначене свідчить, що питання зняття особи з реєстраційного обліку є похідним від вирішення питання про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з цього, підстави для задоволення вимог позивачів в цій частині також відсутні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed