Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилався на те, що з 12.10.2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою. Від шлюбу мають малолітню дитину доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17.12.2021 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано. З моменту розлучення та по цей час донька проживає разом із ним, за адресою: [ADDRESS] , де створено належні умови для проживання та розвитку дитини. Мати дитини з 2022 року фактично з ними спільно не проживає. З початку збройної агресії РФ, виїхала з території України. Від виконання своїх батьківських обов`язків ухиляється, життям доньки не цікавиться, дитину не відвідує, матеріальної допомоги на її утримання не надає, що підтверджено висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив позбавити відповідачку батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . \~ \~ \~ \~Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 09.10.2024 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Протокольною ухвалою суду від 06.11.2024 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити заявлені позовні вимоги. Відповідачка за викликами до суду не з`явилась. В наданому клопотанні, посилаючись на неможливість прибуття до суду через вагітність та проживання за межами України (в м.Брно Чешської Республіки) просила забезпечити її участь в режимі відеоконференції. Проте, у день та час слухання справи на зв`язок не виходила. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. За вказаних обставин, враховуючи положення ч.5 ст.212, ч.ч.3,4 ст.223 ЦПК України, надання третьої особою висновку в порядку ст.19 СК України про розв`язання спору, суд визнав за можливе провести розгляд справи по суті за відсутності відповідачки та представника третьої особи, за наявними матеріалами справи. Перевіривши доводи позовної заяви, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідка та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. \~ \~ \~ \~Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони з 12.10.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17.12.2021 року у цивільній справі №203/1110/21. Від шлюбу мають малолітню дитину доньку [PERSON] , [INFO] , яка після припинення між сторонами шлюбних відносин залишилась проживати разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] . Частиною 3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»\~передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, нав-чання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частиною 7 ст.7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п.п.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою\~Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року\~в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з ч.ч.1-4 ст.150 СК України\~батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. \~ \~ \~ \~Частиною 1 ст.151 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною 1 ст.164 СК України\~передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до правових наслідків згідно зі\~ст.166 СК України,\~позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Відповідно до ч.6 ст.19 СК України\~суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18 (провадження №61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18 (провадження №61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17 (провадження №61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі №522/21914/14 (провадження №61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останніх батьківських прав, покладено на позивача. За змістом ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України\~достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як зазначив позивач, відповідачка з початку збройної агресії РФ, виїхала з території України. Від виконання своїх батьківських обов`язків ухиляється, життям доньки не цікавиться, дитину не відвідує, матеріальної допомоги на її утримання не надає. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив позбавити відповідачку батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначила, що є сусідкою позивача. Після припинення шлюбних відносин між ним та його колишньою дружиною [PERSON] , останню жодного разу не бачила. Позивач сам проживає з дитиною та займається її вихованням. Згідно висновку органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Личківської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, затвердженого 19.06.2024 року, визнано за доцільне позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її доньки [PERSON] , [INFO] . Суд враховує, що покази свідка [PERSON] , як сусідки позивача, зводяться до підтвердження факту не проживання відповідачки разом із позивачем та донькою, а також до того, що відповідачка не відвідує дитину за цією адресою, що само по собі не свідчить про умисне ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, або їх неналежного виконання. Тому не приймає покази вказаного свідка в якості належного та достатнього доказу такого ухилення. Зі змісту висновку органу опіки та піклування вбачається, що останній фактично грунтується на словах самого позивача, які ідентичні доводам позовної заяви, про те, що з 2022 року відповідачки спільно з ним та дитиною не проживає, з початку збройної агресії РФ, виїхала з території України. Від виконання своїх батьківських обов`язків ухиляється, життям доньки та її станом здоров`я не цікавиться, дитину не відвідує, матеріальної допомоги на її утримання не надає. З відповідачкою під час вирішення питання фахівцями органу опіки співбесіда не проводилась, її позиція не з`ясовувалась. При цьому, як зазначив позивач під час розгляду справи на запитання суду, відповідачка періодично телефонувала дитині. Таким чином, номер засобів зв`язку останньої позивачу був відомий та міг бути повідомлений органу опіки для подальшого зв`язку із відповідачкою, інформування її про розглядаєме питання та з`ясування її думки. За вказаних обставин, суд також не приймає до уваги висновок органу опіки, який є недостатньо обґрунтованим, складений без належної перевірки фактичних взаємовідносин між матір`ю та дитиною. При цьому, суд враховує, що під час розгляду справи, відповідачка повідомила суд, що в зв`язку із збройною агресією РФ, виїздом з тимчасово окупованої території, відсутністю житла в країні, виїхала за кордон та на теперішній час проживає в м.Брно Чеської Республіки. Також, в зв`язку із збройною агресією РФ, перебуванням в стані вагітності, не має можливості повернутись до України. Вказані обставини, оголошення в країні воєнного стану, свідчить про наявність у відповідачки об`єктивних обставин, які перешкоджають їй побаченню із донькою та прийнятті безпосередньої участі в її вихованні. Згідно висновків, наведених в постанові Верховного Суду від 04.04.2024 року у справі №553/449/20), простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та дітьми, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дітьми з боку їх матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його дітей. Особливо в ситуації, коли батько наполегливо вказував, що він хоче відновити та розвивати стосунки зі своїми дітьми. Суд враховує, що в поданій заяві відповідачка просила не позбавляти її батьківських прав. Також направила до суду роздруківки з карткового рахунку, квитанції, накладні, скрін-шоти переписки та відео-контактів в месенджері «Viber», з яких вбачається, що відповідачка після розірвання шлюбу з позивачем та перебуваючи за кордоном підтримує зв`язок із донькою, спілкується з останньою, пересилає кошти, одяг та інші речі, з метою участі в її матеріальному утриманні та забезпеченні предметами першої необхідності. Також відповідачка зазначила, що прохала позивача надавати їй дитину хоча б на літні канікули, але останній дитину не відпустив. В телефонній розмові казав, що хоче її лишити батьківських прав, щоб не йти на війну. З урахуванням вищенаведеного, оскільки докази, подані позивачем, не свідчать про свідоме ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини, гострої соціальної необхідності в цьому, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідачки батьківських прав за їх необгрунтованістю та недоведеністю належними та достатніми доказами. В зв`язку із відмовою в задоволенні позову в повному обсязі, понесені позивачем по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, покладаються на останнього. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed