Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 13 квітня 2017 року до 13 березня 2020 року у розмірі 286 154,75 грн., та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 13 квітня 2017 року до 13 березня 2020 року у розмірі 101 149,43 грн., а також судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 10 лютого 2012 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-539/2011(1) стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» заборгованість за договором про надання кредиту № 145 від 11 грудня 2006 року на загальну суму 1 160 674, 10 грн, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 219 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн, а всього на загальну суму 1 164 013,09 грн. 09 січня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-539/2011(1) замінено сторону виконавчого провадження, а саме стягувача Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Київ» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінанс груп». Хотілось би відзначити, що на момент відступлення права вимоги за вищевказаними договорами Відповідач на виконання вказаного рішення суду, сплатив лише 9 339,79 (копії листа та платіжних доручень додаються) отже вимога є дійсною. В період з листопада 2017 по березень 2024 року грошові кошти боржником не за кредитним договором не за рішенням суду не сплачувались. Отже на теперішній час сума заборгованості за рішенням суду становить 1 154 673,30 грн. З огляду на те, що Відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати коштів, то у Позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3% річних, відповідно до ст.625 ЦК України. Станом на день звернення до суду відповідачем не виконано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 лютого 2012 року. 20 березня 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін. У встановлений судом строк представником відповідача до суду було подано відзив на позовну заяву, письмові пояснення по суті спору та заперечення на відповідь на відзив, в яких просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у їх змісті. Представником позивача було подано до суду відповідь на відзив, у якій просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у її змісті та змісті позовної заяви. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). В судовому засіданні встановлено, 12 липня 2010 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» до [PERSON] про стягнення заборгованості, задоволено. Присуджено до стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» суму заборгованості у розмірі 38 319 доларів США 01 цент, що у гривневому еквіваленті становить 305 026,98 грн та судові витрати у розмірі 1 820,00 грн. 13 грудня 2010 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2010 року, задоволено. 10 лютого 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким позов задоволено. Присуджено до стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» заборгованість за Договором про надання кредиту № 145 від 11 грудня 2006 року на загальну суму 1 160 674,10 грн., судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3219,00 грн., та витрати на інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн. а всього на загальну суму 1 164 013,09 грн. 21 червня 2012 року Апеляційним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою апеляційну скаргу [PERSON] , відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 лютого 2012 року залишено без змін. 09 серпня 2013 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою заяву [PERSON] про скасування рішення суду за нововиявленими обставинами повернуто заявнику. 17 жовтня 2013 року Апеляційним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою апеляційну скаргу [PERSON] , відхилено, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2013 року залишено без змін. 28 листопада 2013 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою заяву [PERSON] про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 лютого 2012 року у цивільній справі № 2-539\\1\\11 (провадження № 2\\2604\\1698\\2012) за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку з нововиявленими обставинами залишено без задоволення. 23 серпня 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою заяву представника заявника [PERSON] - [PERSON] про зупинення стягнення на підставі виконавчого документа повернуто заявнику. 17 жовтня 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою у задоволенні заяви [PERSON] за участю заінтересованої особи Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк» про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відмовлено. 27 грудня 2016 року Апеляційним судом міста Києва постановлено ухвалу, якою апеляційну скаргу [PERSON] , який на підставі довіреності діє в інтересах [PERSON] , відхилено, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року залишено без змін. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України. Згідно із п.1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином. У відповідності до положень ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 09 січня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-539/2011(1) замінено сторону виконавчого провадження, а саме стягувача Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Київ» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінанс груп». Виходячи з предмету позовних вимог, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 13 квітня 2017 року до 13 березня 2020 року у розмірі 286 154,75 грн., та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 13 квітня 2017 року до 13 березня 2020 року у розмірі 101 149,43 грн., за невиконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 лютого 2012 року у справі № 2-539/2011(1). Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 1 та ч.5 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За приписом частини п`ятої статті 11 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов`язання згідно з рішенням суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов`язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Зважаючи на те, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов`язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язань. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Отже, відсутність реального виконання зобов`язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Виходячи із положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Результат аналізу наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі ст. 625 ЦК України. Крім того, позикодавець має право отримати проценти від суми позики згідно зі ст. 1048 ЦК України, які нараховуються за період із дати отримання коштів позичальником до дня повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором. Факт часткового повернення суми позики з порушенням встановленого договором позики строку повернення не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої ст. ст. 625, 1048 ЦК України. Виходячи з наведеного, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що має місце неналежне виконання відповідачем умов договору кредиту в частині своєчасного повернення грошових коштів, що тягне за собою цивільно-правову відповідальність, яка передбачена вищенаведеними нормами цивільного законодавства України, тому позивачем правомірно заявлене вимоги про застосування до відповідачів заходів відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, в частині нарахування на суму боргу трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Постановою Великої Палати Верховного Суду 16.01.2019 р. у справі №373/2054/16-ц встановлено наступне «У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Відповідно до правового висновку постанови Верховного Суду України від 15.11.2010 у справі № 3-11гс10, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 травня 2018 р у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), також зазначено, що зупинення виконання рішення не впливає на реалізацію особою права за захист майнового інтересу, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Як встановлено в ході судового розгляду, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року у справі 755/3633/23, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання задоволено частково, стягнуто з [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 40696815, місцезнаходження: вул. Автотранспортна, буд. 2, оф. 205, м. Дніпро, 49044, інфляційні втрати за період з 14 березня 2020 року до 23 лютого 2022 року у розмірі 219 400 (двісті дев`ятнадцять тисяч чотириста) грн 85 коп та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 14 березня 2020 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 67 496 (шістдесят сім тисяч чотириста дев`яносто шість) грн 12 коп. В решті позовних вимог відмовлено, а також стягнуто витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 303 (чотири тисячі триста три) грн. 45 коп. Дане рішення набрало законної сили. У свою чергу, встановлено, що 09 січня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-539/2011(1) замінено сторону виконавчого провадження, а саме стягувача Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Київ» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінанс груп». Дана ухвала набрала законної сили. Таким чином, право на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 лютого 2012 року у справі № 2-539/2011(1), у позивача виникло з 09 січня 2020 року, тобто з моменту набуття права вимоги за вказаним зобов`язанням, як кредитора та стягувача у виконавчих провадженнях. Доказів того, що позивач набув право вимоги на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за час прострочення виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 лютого 2012 року у справі № 2-539/2011(1), за договором № 01/11 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимог від 01 листопада 2017 року, матеріали справи не містять. На підставі вище викладеного, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 10 січня 2020 року по 13 березня 2020 року. Таким чином, за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 10 січня 2020 року по 13 березня 2020 року з урахуванням суми заборгованості у розмірі 1 154 673,30 грн та індексів інфляції 1.006986 = (100.2 : 100) x (99.7 : 100) x (100.8 : 100) сума інфляційних втрат становить у розмірі 8 066,49 грн. З урахуванням суми грошового зобов`язання у розмірі 1 154 673,30 грн та строку прострочки за період з 10 січня 2020 року по 13 березня 2020 року (64 дні) три відсотки річних складають 6 057,30 грн. За встановлених обставин, суд приходить висновку про задоволення позовних вимог по цій справі частково та стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрати за період з 10 січня 2020 року по 13 березня 2020 року у розмірі 8 066,49 грн та трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 10 січня 2020 року по 13 березня 2020 року у розмірі 6 057,30 грн. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання. В порядку ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у результаті часткового задоволення позову пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 169,63 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial