Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-06 00:00:00

Франківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування в інтересах малолітнього [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до повторного свідоцтва про народження дитини - [PERSON] , [INFO] , його батьками значаться гр. [PERSON] та гр. [PERSON] , відповідач у справі. Відомості про батька внесені на підставі ч.1 ст.135 Сімейного Кодексу України. Зазначає, що відповідно до розпорядження голови Франківської районної адміністрації від 10.05.2022р. №180 малолітнього [PERSON] , [INFO] , відібрано від матері [PERSON] та влаштовано у Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Рідні». Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15.02.2023р. у цивільній справі №465/2473/22 відібрано малолітнього [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав. Відповідно до розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування від 21.03.2023р. №162 малолітньому [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Відповідно до рішення виконавчого комітету Городоцької міської ради від 24.07.2023р. №196, [PERSON] призначено опікуном малолітнього [PERSON] , [INFO] . З часу відібрання дитини від матері у Франківську районну адміністрацію Львівської міської ради як орган опіки та піклування, [PERSON] із заявою про повернення дитини на виховання не зверталась. Питання про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] розглядалось на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини при Франківській районній адміністрації Львівської міської ради 11.12.2023р., 26.12.2023р. Відповідно до інформації Львівського районного управління поліції №2, [PERSON] протягом 2023 року притягалась до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП, за ч.2 ст.178 КУпАП, ч.1 ст.173-2 КУпАП, ч.2 ст.173-2 КУпАП. Враховуючи фактичне ухилення від виконання батьківських обов?язків [PERSON] покладених на неї чинним законодавством України, метою захисту прав та інтересів дитини, Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради як органом опіки та піклування надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Крім того, в провадженні Франківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа №465/7268/23 про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Відтак, наявні всі підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , оскільки відповідачка належним чином не виконує свої батьківські обов`язки. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 19.03.2024р. відкрито провадження та призначено у справі підготовче засідання. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, надала аналогічні пояснення, які викладені в позовній заяві, зазначила, що відповідачка з моменту відібрання дитини не змінила свого способу життя, про життя дитини не дбає, вихованням, утриманням та розвитком дитини повністю займається опікун дитини, зі слів бабусі відповідачка у справі повністю самоусунулася від виховання дитини та виконання батьківських обов"язків. В судовому засіданні відповідач та представник відповідачки заперечили проти задоволення позовних вимог, разом з тим на уточнюючі питання головуючого повідомила, що жоден з трьох синів з нею не проживають, її покійна бабуся з невідомих причин завжди викликала поліцію. В судовому засіданні допитаний за участю психолога та опікуна малолітній [PERSON] повідомив, що хоче жити з теперішньою мамою, з [PERSON] не бачиться та не спілкується, коли жив з нею, до школи його водила бабуся та робила з ним уроки, бажання бачитися з [PERSON] не має. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч.4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15.02.2023р. у цивільній справі №465/2473/22 позов Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] задоволено, відібрано малолітнього [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав. Рішення суду не оскаржено та набрало законної сили. Зокрема, судом досліджено та встановлено, що згідно копії повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 23.11.2013р., [PERSON] народився [INFO] , а його батьками значаться [PERSON] та [PERSON] . Розпорядженням голови Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 10.05.2022р. №180 «Про негайне відібрання малолітнього [PERSON] , [INFO] від матері - [PERSON] та влаштування дитини у Центр соціальної підтримки дітей та сім`ї «Рідні» за адресою: [ADDRESS] », з метою захисту інтересів дитини, її життя та здоров`я, малолітнього [PERSON] відібрано від матері та влаштовано у Центр. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] не піклується про здоров"я, моральний, фізичний, духовний розвиток свого сина, не цікавиться його навчанням та підготовкою до самостійного життя, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, ніякої участі в його вихованні не приймає, як цього вимагає ст. 150 СК України, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Зазначені фактори та умови проживання дитини, суд розцінює як загрозу для її життя та здоров`я. Відповідно до висновку №260001-вих-16205 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , затвердженого 09.02.2024р. в.о. голови Франківської районної адміністрації Львівської міської ради Г. Шарко, враховуючи фактичне ухилення матір?ю від виконання батьківських обов?язків щодо виховання дитини, беручи до уваги рекомендації комісії з питань захисту прав дитини при Франківській районній адміністрації Львівської міської ради від 26.12.2023р., протокол №32, Франківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 150 СК України, встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку її до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх з відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 СК України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків , встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Відповідно із статтею 9 Конвенції про права дитини, держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків , коли за рішенням суду встановлено, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Судовим розглядом встановлено, що відповідачка нехтує своїми батьківськими обов`язками, участі у вихованні сина не приймає, його життям не цікавиться. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] не проживає разом з біологічною матір"ю, яка належним чином не піклується про здоров"я дитини та її фізичний розвиток, не бере участь у вихованні, матеріально дитину не забезпечує. Статтею 180 СК України визначено, що кожен з батьків повинен утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Судовим розглядом встановлено, що відповідачка свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, не забезпечує дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом і лікуванням, що негативно впливає на її фізичний та духовний розвиток, не створює їй належних умов проживання, матеріально не забезпечує, не в повній мірі усвідомлює свою батьківську роль. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, розцінюються як свідоме ухилення відповідачки від батьківських обов`язків по вихованню малолітньої дитини, що передбачене ст. 150 СК України. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Абз. 4 п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). На підставі викаденого,

Outcome: approved