Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Позовну заяву мотивує, тим що позивачу на праві спільної власності належить частина квартири за адресою [ADDRESS] . Під час отримання свідоцтва на спадщину позивачем було виявлено, що співвласники квартири [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , продали квартиру [ADDRESS] невідомій особі [PERSON] , що не відповідає дійсності. Договір купівлі продажу квартири було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М. 23.11.2021 року позивач звернувся із заявою до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві, за даним фактом внесено відомості до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України. Позивач зазначає, що не вчиняв жодних правочинів стосовно спільного майна. Просить позов задовольнити. ІІ. Процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 15 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про визнання позовних вимог. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права,які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по частині, що підтверджується свідоцтвом про право власності № [NUMBER] від 27.02.2002 року. Згідно інформаційної довідки № 50121 від 29.11.2021 року кв . [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за : [PERSON] - 1 / 4ч .; [PERSON] - 1 / 4ч .; [PERSON] - 1 / 4ч .; [PERSON] - 1 / 4ч . на підставі свідоцтва про право власності на житло , виданого Святошинською районною у м. Києві радою 27.02.2002 , ( розпорядження № 343 ) , зареєстрованого в Бюро 05.03.2002 , за реєстровим №4537 . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] . За фактом вчинення кримінального правопорушення за ч.2 ст. 190 ККУ були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.12.2021 року . Судом встановлено, що 06 квітня 2010 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстровано за [PERSON] . Право власності зареєстровано 12.11.2021 року приватним нотаріусом Каплун Ю.В. на підставі договору-купівлі продаж від 06.04.2010 року. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04.02.2021 року [PERSON] визнано недієздатним. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В силу ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник розпоряджається, користується та володіє своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як встановлено судом, 06 квітня 2010 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який в установленому порядку посвідчений нотаріусом. Особливість режиму нерухомого майна визначається тим, що права на нього та правочини щодо нього підлягають державній реєстрації. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч. 1 ст. 182, ч. 4 ст. 334 ЦК України). Державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказане нерухоме майно здійснено лише 12.11.2021 року приватним нотаріусом Каплун Ю.В. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. При цьому, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно допункту 20Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними`правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не володіє спірним майном. Встановлено, що укладення спірного договору купівлі-продажу квартири від 06.04.2010 року було здійснено під впливом обману та зумовлено деформацією волі відповідача та позивача. При визнанні недійсними правочинів з підстав, що такі були вчинені під впливом обману, законодавець звертає увагу на те, що обман може стосуватись лише обставин, що мають істотне значення. У даному випадку, за своєю правовою природою внаслідок укладення договору купівлі-продажу у покупця виникає обов`язок оплатити товар після його прийняття (частина 1 статті 692 ЦК України), а відтак наявність чи відсутність оплати товару є обставиною, що має істотне значення та впливає на укладення такого правочину. Матеріали справи не містять даних про факт оплати за придбану квартиру. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Згідно з ч.2 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оскільки судом встановлено, що позивач коштів за продаж квартири позивач не отримав, відповідач кошти за квартиру не сплачувала, квартирою не володіє і не претендує на володіння нею, тобто, правочин було вчинено внаслідок застосування обману, відповідач визнає позовні вимоги, тому позов підлягає задоволенню. Суд приходить до висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06.04.2010 року квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Визнання недійсним договору купівлі продажу є підставою для скасування рішення про державну реєстрацію права власності відповідача у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обмежень. На підставі наведеного,

Outcome: approved