Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. У вересні 2024 року [PERSON] через представника адвоката Пташинського О.А., звернувся до суду з позовом до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, в якому просив: - визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , який цілому складається з житлового будинку «А1-1», прибудови «а2-1» - загальною площею 69,7 кв. м., житловою площею 35,7 кв.м., навісу «а3», сараю «Б», вбиральні «В», гаражу «Г», входу в погріб «Д», погребу «ПГ», сараю «Е», споруд № 1-5, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , якому належав за життя на праві власності житловий будинок [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] , у строки визначені ст.1270 ЦК України, позивач звернувся до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Монашко Н.П. із заявою про прийняття спадщини, як син спадкодавця та спадкоємець першої черги за законом. Між тим, постановою приватного нотаріуса від 10.01.2020 року у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено, оскільки ним не надано правовстановлюючий документ, на підставі якого будинок належав спадкодавцю. Оскільки Комунальним підприємством «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» було повідомлено, що за спадкодавцем зареєстровано 03.02.1999 року право власності на підставі дублікату свідоцтва про право власності, виданого 03.02.1999 р. відповідно до рішення № 898 Новомосковської районної адміністрації від 24.11.1993 року. Отже єдиним належним правовстановлюючим документом на спадковий будинок є саме вказаний дублікат свідоцтва про право власності. В свою чергу [PERSON] було надано нотаріусу свідоцтво на право власності на житловий будинок, видане 17 січня 1994 року Новомосковською районною адміністрацією на підставі її розпорядження № 898 від 24 листопада 1993 року, а отже документ який втратив свою юридичну силу після видачі його дублікату 03 лютого 1999 року та його реєстрації в БТІ. Про наявність дублікату правовстановлюючого документу на спадковий будинок позивачу нічого не було відомо до отримання відповіді БТІ на запит нотаріуса, а отже і невідоме його місце знаходження на теперішній час. Таким чином, позивачеві рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 23 вересня 2024 року відкрито загальне позовне провадження та зобов`язано Приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Монашко Ніну Петрівну, надати копію спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 21). Ухвалою суду від 07 листопада 2024 року призначено розгляд справи по суті. Позиція сторін в судовому засіданні. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення судом заочного рішення не заперечує. Представник Піщанської селищної ради відзив на позовну заяву не подав, в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Фактичні обставини справи. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] на праві власності належав житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , який цілому складається з житлового будинку «А1-1», прибудови «а2-1» - загальною площею 69,7 кв. м., житловою площею 35,7 кв.м., навісу «а3», сараю «Б», вбиральні «В», гаражу «Г», входу в погріб «Д», погребу «ПГ», сараю «Е», споруд № 1-5 , що знайшло своє підтвердження в довідці комунального підприємства Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради від 08 травня 2019 року № 20377/19, а також копією технічного паспорта від 17 листопада 1993 року та копією технічного паспорту та технічної характеристики об`єкту, складених 11.03.2024 р. інженером з інвентаризації нерухомого майна [PERSON] (а.с. 15-17,40-44). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02 січня 2019 року, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (а.с. 10). Після смерті [PERSON] залишилася спадщина, до складу якої входить будинок за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23 грудня 1989 року,- є сином померлого [PERSON] (а.с. 11). Таким чином, матеріали справи містять беззаперечні докази про те, що спірний будинок належав на праві власності [PERSON] , на підставі дублікату свідоцтва про право власності, виданого 03.02.1999 р. відповідно до рішення № 898 Новомосковської районної адміністрації від 24.11.1993 року. 11.01.2019 року позивач звернувся с заявою до Приватного нотаріусу Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Н.П. з метою оформлення спадкових прав на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 27). Відповіддю на звернення від 10.01.2020 року, Приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Н.П. у видачу свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено, через відсутність документів, які потверджують належність вищезазначеного будинку померлому [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Згідно витребуваної судом довідки зі Спадкового реєстру (спадкова справа та видані і на їх підставі свідоцтв про право на спадщину) за № 78892420 від 25 жовтня 2024 року) та заяви [PERSON] про прийняття спадщини, вбачається, що 11.01.2019 р. після смерті [PERSON] , який помер [INFO] заведена спадкова справа № 4 у приватного нотаріуса Монашко Н.П. (а.с. 26-27). Тобто у встановлений законом строк позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, фактично спадщину прийняв, однак свідоцтво про спадщину на будинок не видавалось, оскільки відсутній документ, що, посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Позивач наполягає на тому, що після смерті батька у нього залишився оригінал свідоцтва про право власності на житло, однак Комунальним підприємством «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» було повідомлено, що за спадкодавцем зареєстровано 03.02.1999 року право власності на підставі дублікату свідоцтва про право власності, виданого 03.02.1999 р. відповідно до рішення № 898 Новомосковської районної адміністрації від 24.11.1993 року. Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону. Згідно із ч.2 ст.1223\~ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст.1261\~ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч.1 ст.1268\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст.1269\~ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно із ч.1 ст.1273\~ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст.\~1297\~ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 392\~ЦК України регламентовано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання , у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 15\~Цивільного кодексу\~України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41 Конституції України; близькі за змістом приписи викладені у частині першій статті 321 ЦК України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав (на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів (виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст.\~3\~зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Ц[К та\~Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності\~Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав на підставі дублікату свідоцтва про право власності у тому числі. Про наявність дублікату правовстановлюючого документу на спадковий будинок позивачу нічого не було відомо до отримання відповіді БТІ на запит нотаріуса, а отже і невідоме його місце знаходження на теперішній час. Як було встановлено судом з довідки Піщанської сільської ради Орлівщинського старостинського округу № 3 від 02 травня 2019 року № 629, [PERSON] , померлий [INFO] , був зареєстрований на момент смерті за адресою: [ADDRESS] , разом з яким також проживав його син [PERSON] , [INFO] (а.с.34). Згідно п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову І практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята\~статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно п.п. 4.15, п. 4, глави 10 розділу П «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Відповідно до п. 3, глави 7 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. Згідно ст. ст. 12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст.76, ч. 1, 2ст.77, ч. 1 ст.95\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1, 2, 5ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ст. 392 ЦК України, яку суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин, як норму права, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку. Відповідно до пункту 3 статті 3\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності реєстрації таких прав, відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Згідно зі ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи до уваги вищенаведене, оцінивши всі докази в сукупності та надавши їм правову оцінку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони позивача щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. У відповідності до вимог ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У той же час, враховуючи відсутність провини відповідача у виниклих правовідносинах, суд приходить до висновку, що судові витрати належить покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved