Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

На розгляді у судді Іванівського районного суду Одеської області Погорєлова І. В. перебуває вищевказана позовна заява, в якій сторона позивача просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 2\~000 000 грн, завдану внаслідок злочинних дій [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вироком Іванівського районного суду Одеської області (справа № 499/268/23) визнано винним [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, і на підставі санкції даної статті призначено йому покарання 7 (сім) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки. Так, допущенні водієм [PERSON] порушення знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді загибелі потерпілих [PERSON] , [PERSON] , та спричинення тяжких тілесних ушкоджень за критеріями небезпеки для життя та розладу здоров`я потерпілому [PERSON] , який помер в лікарні. Втрата дітей [PERSON] відобразилось на всій сім`ї, особливо на ній, тому як це спричиняє біль, стрес та хвилювання. Зважаючи на її похилий вік, у останньої розвинулось почуття покинутості, непотрібності, безпорадності. [PERSON] після втрати обох синів постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про смерть не залишають її і до теперішнього часу. Емоційний стан останньої, дуже нестійкий, вона відчуває глибокі моральні страждання у вигляді відчуття горя та непоправної втрати. Втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню. Жінка мала двох синів і в один момент обоє покинули її. Вона назавжди позбавлена любові синів та їх підтримки. Душевні страждання та вимушеність життєвих змін, у зв`язку із втратою дітей, є тяжкими, час та зусилля, необхідні для відновлення її повноцінного життя є довгим та складним. Вона знаходяться в пригніченому стані через смерть дітей, оскільки позбавлена їх любові, підтримки та спілкування. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що [PERSON] ненавмисно скоїв правопорушення за ст. 286 ч.3 КК України. Потерпілі браття Третьяки опинилися в автомобілі під керівництвом [PERSON] за своїм бажанням і не були закріплені ременями безпеки, що вплинуло на тяжкі наслідки. [PERSON] дуже боляче сприяв загибель своїх товаришів і так, як позивачка, постійно нервує про їх загибель, бо він товаришував з ними довгий час, завжди виконував їх бажання підвезти по їх справам. Але [PERSON] і інші знайомі браттів Третьяків пояснили, що вони більш ніж 4-5 років ніде офіційно не працювали, заробляли дрібні гроші тим, що допомагали односельцям села Фонтанка виконувати по господарству роботи: копати землю, дрібний ремонт. В хаті матері вони не мешкали після смерті їх батька і навіть зареєстровані в с. Дофінівка у родичів. Вони не могли жити разом з матір`ю, бо вона стала жити з іншим чоловіком, з яким в них були неприязливі стосунки. Останній рік [PERSON] і [PERSON] проживали в однокімнатній квартирі [PERSON] в селі Фонтанка, мати якого давала їм гроші на продукти і ліки. Брати Третьяки частіше голодували, тому і [PERSON] і [PERSON] давали їм гроші на ліки та їжу. Дуже часто заходили до матері [PERSON] , яка їх підтримувала грошима і продуктами. Тому ствердження позивачки, що сини були для неї підтримкою, не відповідає обставинам їх життя. Позовна заява була подана в рамках кримінального провадження №12022160000000839 внесеного до ЄРДР від 05.12.2022 року за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України. 11 вересня 2023 року відповідно до ухвали Іванівського районного суду Одеської області зазначену позовну заяву, яка подана як цивільний позов в межах кримінального провадження, виділено в окреме провадження та зареєстровано в АСДС в порядку цивільного судочинства. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2023 року справу передано головуючому судді Погорєлову І.В. Ухвалою суду від 25 вересня 2023 року відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення та почато підготовче провадження. Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 23 жовтня 2023 року провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 08.01.2024 року згідно з ухвалою Іванівського районного суду Одеської області відновлено провадження у справі, оскільки надійшов висновок експерта № 23-3883 за результатами проведення судової психологічної експертизи. Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 09.04.2024 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судового рішення по кримінальній справі за обвинувальним актом кримінального провадження №12022160000000839 внесеного до ЄРДР від 05.12.2022 року за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України. 01.05.2024 року відповідно до ухвали Іванівського районного суду Одеської області відновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 26 листопада 2024 року клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Дроздової А. С. про витребування доказів залишено без задоволення; відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Дроздової А. С. про виклик свідків; відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Дроздової А. С. про призначення додаткової судово-психологічної експертизи. Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 16 грудня 2024 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 08 січня 2025 року заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Дроздової А. С. про відвід судді Погорєлова Ігоря Вікторовича передано на вирішення іншому судді, визначеному в порядку, передбаченому статті 33 ЦПК України. На адресу суду 22.01.2025 року надійшла ухвала Іванівського районного суду Одеської області під головуванням судді Тимчука Р. М. від 16 січня 2025 року, якою відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] адвоката Дроздової А. С. про відвід судді Погорєлова Ігоря Вікторовича. Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 04.02.2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] адвоката Дроздової А. С. про відвід головуючого судді Погорєлова І. В., усього Іванівського районного суду Одеської області та про направлення заяви на розгляд іншого суду. Повідомлена про дату, час та місце розгляду представник позивача Каразейська Є. Д. в судове засідання не з`явилась, надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи без участі, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач, будучи у відповідності до ч.7 ст. 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, інших заяв та клопотань не надавав, про причини неявки не повідомляв. Представник відповідача Дроздова А. С. в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, надіслала на адресу суду заяву про відвід головуючого судді Погорєлова І. В., усього Іванівського районного суду Одеської області та про направлення заяви на розгляд іншого суду, в задоволені якої судом відмовлено. Про дату, час та місце судового засідання повідомлялась шляхом надіслання телефонограми на мобільний номер телефону: [NUMBER] , який вказаний представником відповідача [PERSON] у заявах та клопотаннях, наданих суду. Суд виходить із того, якщо учасник надав суду засіб зв`язку (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві, то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Аналогічний висновок наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18. Окрім того, суд бере до уваги, що представник відповідача [PERSON] неодноразово з`являлась в судове засідання, будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення телефонограми на вищезазначений мобільний номер телефону. Жодних заяв на виконання ч.2 ст. 131 ЦПК України щодо зміни контактного номеру телефону від представника відповідача не надходило. За приписами ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Винятків, передбачених цією статей, які б перешкоджали розгляду справи, судом не встановлено. Згідно з п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, та належним чином повідомлена по час і місце розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Пономарьов проти України»). Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року). За вимогами ч.3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, зважаючи, що відповідач та його представник, будучи обізнаними про розгляд справи в суді та про дату, час та місце судового засідання, оскільки, якщо відповідач отримав судове повідомлення, а його представник повідомлений телефонограмою, то обидва вважаються повідомленими належним чином, проте не здійснили жодних дій, які б свідчили про їх бажання/можливість бути присутніми в судовому засіданні, заяв та клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, про розгляд справи без участі, про відкладення розгляду справи не надали, іншим способом про причини неявки не повідомили, то суд визнає неявку відповідача та його представника з неповажних причин та вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Cудом встановлені такі фактичні обставини справи. Вироком Іванівського районного суду Одеської області від 13 вересня 2023 року, який ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.04.2024 року залишено без змін, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.286 КК України, і на підставі санкції даної статті призначено йому покарання 7 (сім) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки. Так, цим вироком встановлено, що 05.12.2022, приблизно о 05:15 год., у темний час доби, водій [PERSON] , керуючи автомобілем «AUDI А6», здійснював рух у Березівському районі, Одеської області, по проїзній частині автодороги М-05 сполученням «Київ - Одеса», в напрямку м. Одеси, при цьому здійснював перевезення пасажирів: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . Керуючи транспортним засобом втратив контроль над керуванням свого автомобіля відносно горизонтальної дорожньої розмітки, перетнув вправо дві лінії дорожньої розмітки та в подальшому скоїв наїзд правою передньою частиною кузова керованого автомобіля «AUDI А6» на ліву задню частину нерухомого спеціалізованого напівпричепа-цистерни, який стояв за межами проїзної частини - праворуч на острівці для поділу, розгалуження або злиття транспортних потоків з включеними габаритними вогнями та аварійною сигналізацією. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля «AUDI А6» отримали тілесні ушкодження: [PERSON] , [INFO] отримав тяжкі тілесні ушкодження у виді поєднаної травми голови та тулуба, які утворилися внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та від яких настала його смерть. [PERSON] , [INFO] отримав тяжкі тілесні ушкодження у виді поєднаної травми грудей, живота і таза, які знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з ДТП безпосередньою причиною смерті став шок. [PERSON] , [INFO] , отримав тілесні ушкодження: повний травматичний розрив лівої нирки, рани обличчя (зазначені в медичній документації як рубані), вказані тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критеріями небезпеки для життя та розладу здоров`я, поєднаного зі стійкою втратою загальної працездатності не менш ніж на одну третину (не менш 33%). Допущенні водієм [PERSON] порушення вимог п.п. 1.5., 2.1. а), 2.3. б), 12.1. Правил дорожнього руху України, а також вимог горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 Розділу 34 «Дорожня розмітка» Правил дорожнього руху України, знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді загибелі потерпілих [PERSON] , [PERSON] , та спричинення тяжких тілесних ушкоджень за критеріями небезпеки для життя та розладу здоров`я потерпілому [PERSON] . Позивач [PERSON] визнана потерпілою в рамках вищенаведеного кримінального провадження, оскільки [PERSON] , [PERSON] є її синами, про що свідчить вирок та матеріали справи. Згідно з висновком експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Олени Кадухи № 23-3883 від 21.12.2023 року, ситуація, що пов`язана з загибеллю [PERSON] та [PERSON] , є психотравмувальною для [PERSON] ; [PERSON] завдані страждання (моральна шкода); орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених підекспертній, становить 2 000 000 (два мільйони) гривень. При ухваленні рішення суд виходить з такого. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів Статтею 1187 ЦК України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). Згідно зі ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції, суд враховує прецедент практики Європейського суду з прав людини, якою визнана презумпція моральної шкоди. Тобто, в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Суд враховує практику Європейського суду з прав людини, де визнана презумпція моральної шкоди. Так, рішенням від 27 липня 2004 року по справі «Ромашов проти України», суд стягнув на користь заявника моральну шкоду, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій та має бути подана письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких суд може відхилити вимогу повністю або частково». Суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути предявлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Відповідно до п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому обов`язковою умовою для можливості відшкодування моральної шкоди судом має бути доведення у належний процесуальний спосіб фактів настання такої шкоди, протиправності дій, що призвели до неї, а також наявності між цими фактами причинно-наслідкового зв`язку. Такі правові висновки зазначені у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2021 року у справі № 201/3997/18; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2019 року у справі № 686/20079/18 (провадження № 61-5360св19); постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16 . Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодованої шкоди повинен відповідати правовідносинам сторін, їх ступеню вини, потребам та можливостям здійснити дійсні відшкодування шкоди без постановлення будь кого зі сторін у скрутне становище. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2022 року в справі №607/11755/20; постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 212/7628/21). Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»). Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). За таких обставин, суд, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, враховуючи, що втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню, відновити попередній стан життя неможливо, беручи до уваги висновок експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Олени Кадухи № 23-3883 від 21.12.2023 року, вважає, що розмір грошової компенсації моральної шкоди, зазначений позивачем та підтверджений висновком, є обґрунтованим та таким, що не призведе до безпідставного збагачення позивача, а буде спрямованим на задоволення потреб потерпілої особи, та, зважаючи, що вироком Іванівського районного суду Одеської області від 13 вересня 2023 року, який ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.04.2024 року залишено без змін, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, за яким протиправні винні дії [PERSON] перебувають у причинному зв`язку зі смертю братів Третьяків, то такий розмір відшкодування підлягає стягненню з відповідача. Суд критично відноситься до заперечень представника відповідача, зазначених у відзиві на позовну заяву, оскільки такі не підкріплені жодними доказами та, вочевидь, являються суб`єктивними міркуваннями сторони відповідача, які не узгоджуються з дослідною частиною висновку експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Олени Кадухи № 23-3883 від 21.12.2023 року. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. На підставі п.6 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення звільняються від сплати судового збору. Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Згідно ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди, судовий збір сплачується у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що в межах цієї справи становить 30 000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку зі звільненням позивача від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача в дохід держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом задоволено позовні вимоги в повному обсязі, то на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 30 000,00 грн. Крім того, в рамках справи проведена судово-психологічна експертиза, вартість якої згідно з листом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 23-3883 від 27.07.2023 року, актом здачі приймання висновку експерта № 23-3883 від 27.07.2023 року, становить 27 498,00 грн, які у відповідності до ст. 139 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved