Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), в якому просить: визнати такою, що є недостовірною, не відповідає дійсності, принижує честь та гідність позивача, інформацію, яка створена та поширена відповідачем в соціальній мережі Facebook, а саме: - відеозапис від [INFO] на бізнес-сторінці «Громадська організація «Громада Українки» тривалістю 11 хвилин 51 секунда під назвою «Я зможу! З повагою, [PERSON] » та з текстовою анотацією наступного змісту: «!!!На останній сесії, яка відбулась 30 листопада, група депутатів утрималась від голосування за звіти по використанню бюджетних коштів з резервного фонду та за списання майна з балансу виконавчого комітету. Вважаємо за потрібне пояснити нашу позицію під час голосування та спростувати безпідставні звинувачення з боку міського голови на адресу більш ніж третини депутатського корпусу УМР»; зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію, поширену щодо позивача, шляхом видалення відеозапису від 04 грудня 2023 року із бізнес-сторінки «Громадська організація «Громада Українки» тривалістю 11 хвилин 51 секунда під назвою «Я зможу! З повагою, [PERSON] » та з текстовою анотацією наступного змісту: «!!! На останній сесії, яка відбулась [INFO] , група депутатів утрималась від голосування за звіти по використанню бюджетних коштів з резерву фонду та за списання майна з балансу виконавчого комітету. Вважаємо за потрібне пояснити нашу позицію під час голосування та спростувати безпідставні звинувачення з боку міського голови на адресу більш ніж третини депутатського корпусу УМР»; зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію, поширену щодо позивача, шляхом опублікування на бізнес-сторінці «Громадська організація «Громада Українки» соціальної мережі Facebook повідомлення про ухвалене рішення у даній справі, із зазначенням резолютивної частини такого рішення; стягнути з відповідача на користь позивача заподіяну моральну шкоду в розмірі 220 000,00 грн.; в порядку ч. 1 ст. 267 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначити порядок виконання судового рішення в частині стягнення моральної шкоди наступним чином: зобов`язати відповідача стягнену на користь позивача моральну шкоду в сумі 220 000,00 грн. перерахувати на благодійний рахунок в/ч [NUMBER] ( [NUMBER] окрема бригада територіальної оборони), а саме: IBAN: UA248201720313241002600020121, отримувач коштів - в/ч [NUMBER] ; код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 26623738; банк отримувача: Державна казначейська служба України, Білоцерківське УДКСУ Київської області; призначення платежу: на потреби [NUMBER] окремого батальйону територіальної оборони; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 25.10.2020 року його обрано міським головою міста Українка Обухівського району Київської області. 04.12.2023 року від працівників міської ради та жителів м. Українка позивач дізнався, що на бізнес-сторінці «Громадська організація «Громада Українки» соціальної мережі Facebook викладено відеозапис, в якому депутат Української міської ради [PERSON] в образливій і маніпулятивній формі звинувачує позивача у корупційних діях та злочинах. Зокрема, [INFO] на бізнес-сторінці «Громадська організація «Громада Українки» соціальної мережі Facebook за посиланням: [INFO] розміщено відеозапис тривалістю 11 хвилин 51 секунда під назвою «Я зможу! З повагою, [PERSON] » та з текстовою анотацією наступного змісту: «!!!На останній сесії, яка відбулась 30 листопада, група депутатів утрималась від голосування за звіти по використанню бюджетних коштів з резервного фонду та за списання майна з балансу виконавчого комітету. Вважаємо за потрібне пояснити нашу позицію під час голосування та спростувати безпідставні звинувачення з боку міського голови на адресу більш ніж третини депутатського корпусу УМР». Вказаний відеозапис включав у вигляді інтро (тобто, візуального елементу на початку відео) фото-колаж (декілька сторонніх змонтованих фотографій), на яких зображено позивача, а також монтажним шляхом додане зображення грошових коштів (доларів США) та мішка із юнікод-символом грошової одиниці США «$», а ще зображення скоріше за все працівників правоохоронних органів під час здійснення ними слідчих дій. Такий самий фото-колаж був застосований і як заставка вказаного відеозапису (тобто, візуального елементу наприкінці відео). Позивач вважає, що таке відео має створити у глядачів певне упереджене налаштування щодо позивача та скласти враження, що він може бути причетним до якихось зловживань. У подальшому, протягом майже 12 хвилин відеозапису, особа, що представилась депутатом Української міської ради Ліщинським В.П., у формі монологу звинувачувала позивача у різноманітних протизаконних чи неетичних діях. При цьому, до відеозапису періодично на декілька секунд додавались «вставки» відео із позивачем, відзняті у різні моменти його посадової діяльності, що начебто мали ілюструвати серйозність висунутих йому звинувачень. Таке звернення відповідача відбувалось на фоні чітко видного банера з логотипом і назвою « [INFO] », що повністю відповідає логотипу і назві бізнес-сторінки «Громадська організація «Громада Українки» у соціальній мережі Facebook. У подальшому, у відеозаписі відповідач позиціонує себе як «члена громадської групи», анонсує свої нові відеопублікації на цій бізнес-сторінці, закликає спостерігати за його діяльністю. Зокрема, відповідачем створена та поширена у відеозаписі інформація про: 02 хв 52 сек: « [PERSON] чинить на депутатів психологічний та політичний тиск, змушуючи їх порушувати закон…»; 03 хв 02 сек: «Широко відомо, що [PERSON] є фігурантом кількох кримінальних справ щодо махінацій із земельними ділянками і майном громади…»; 05 хв 18 сек: «З`явились підозри щодо корупційних дій міського голови - він здійснює «відмивання» коштів на закупівлях для військових; 08 хв 44 сек: «Відмиває кошти громадян на закупівлях дронів, палива та спорядження для військових, по вдвічі завищених цінах будуються укриття…»; 09 хв 12 сек: «Організовує кишенькові перевірки і затикає рота громаді купленими звітами…»; 10:11 «Компетентні органи можуть сприймати це як відповідну публічну заяву та вже на цьому етапі допомогти нам зі збором доказів…». Отже, відповідач у зазначений вище спосіб створив, розмістив і тим самим публічно поширив у соціальній мережі Facebook серед учасників (підписників) бізнес-сторінки «Громадська організація «Громада Українки», яка налічує понад 3 500 учасників (підписників), недостовірну та образливу інформацію щодо позивача, а також його особисті фото та відео. Поширена відповідачем вказана інформація викладена доступною для розуміння пересічним громадянином мовою, її формулювання носить негативно-стверджувальний, обвинувальний та принизливий характер, тобто є фактичним твердженням відповідача про певні факти і обставини, в існуванні яких він впевнений. Оскаржувана інформація потенційно може вплинути на значну кількість громадян, у яких може скластися негативне уявлення про позивача як про недобросовісну, нечесну, корисливу людину, яка нібито діє виключно у власних інтересах, не дотримуючись та навіть порушуючи чинне законодавство України. Позивач вважає, що вказана поширена відповідачем недостовірна інформація, що не є оціночними судженнями, а є прямими звинуваченнями з фактичними твердженнями, висловленими в прямій обвинувальній формі, завдає шкоди репутації позивача як політика, і тому права позивача мають бути відновлені згідно з чинним законодавством. Оскільки оскаржуваний відеозапис містить пряме посилання на його автора - [PERSON] , створений відповідачем, поширений на підконтрольній йому бізнес-сторінці у соціальній мережі, відповідно, він є особою, яка безпосередньо створила та поширила недостовірну інформацію відносно позивача. Крім того, у зв`язку з поширенням недостовірної інформації позивач відчув і зазнав душевних страждань через негативні безпідставні висловлювання відповідача щодо начебто «відмивання» позивачем коштів на потребах військових. Позивач відчув нервове потрясіння, яке виразилося в обмеженні у спілкуванні з оточуючими людьми, в обмеженні надання звичайної та необхідної допомоги близьким, у втраті творчих планів та життєвої активності. Позивач мав виправдовуватись, хоча він щоденно приділяє значну увагу допомозі та забезпеченню потреб Збройних Сил України. Відтак, позивач оцінює завдану йому моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн. (з розрахунку 10 грн. = 1 мешканець Української міської територіальної громади, загальна чисельність яких на даний момент з врахуванням внутрішньо переміщених осіб складає понад 22 000 осіб). Також позивач просить стягнути з відповідача на свою користь судові витрати, а саме: 4 512,00 грн. судового збору та 80 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Посилаючись на вказані обставини, на підставі ст.ст. 23, 201, 269, 270, 277, 297, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), Закону України «Про інформацію», позивач звернувся з даним позовом до суду. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 19.02.2024 року прийнято до розгляду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди та призначено у справі підготовче судове засідання на 26.03.2024 року. До суду надійшли письмові пояснення відповідача на позовну заяву, у яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Письмові пояснення обґрунтовані тим, що спірний відеозапис був розміщений відповідачем в мережі інтернет в порядку реалізації свого права на відповідь щодо відеозапису позивача на його особистій сторінці у Facebook від 30.11.2023 року та 01.12.2023 року. Інформація, що містилась у спірному відеозаписі, стосувалась позивача не як фізичної особи, а виключно як критика діяльності позивача на посаді міського голови м. Українки та є оцінкою діяльності позивача на цій посаді. Ця інформація є оціночними судженнями відповідача та становить суспільний інтерес для всіх членів громади, оскільки стосується прозорості, підзвітності виконавчих органів ради. Враховуючи публічний статус позивача, та що поширена інформація стосувалася його публічної діяльності та мала суспільний інтерес, позивач повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 30.04.2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за вказаним позовом та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 18.06.2024 року. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 18.06.2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Кутаха Дмитра Олександровича про повернення до стадії підготовчого провадження відмовлено. Представники позивача у судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та його представник у судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. На підтвердження заявлених позовних вимог про визнання недостовірною інформації, поширеної відповідачем на бізнес-сторінці «Громадська організація «Громада Українки» за посиланням: [INFO] /v/2x6Uhxb3tXtwvaco/?mibextid=UVffzb у відеозапису від 04.12.2023 року тривалістю 11 хвилин 51 секунда під назвою «Я зможу! З повагою, [PERSON] » позивач надав копію роздруківки матеріалу від 04.12.2023 року на сторінці «Громада Українки» соціальної мережі Facebook щодо розміщення відеозапису від 04.12.2023 року під назвою «Я зможу! З повагою, [PERSON] » з текстовою анотацією наступного змісту: «!!!На останній сесії, яка відбулась 30 листопада, група депутатів утрималась від голосування за звіти по використанню бюджетних коштів з резервного фонду та за списання майна з балансу виконавчого комітету. Вважаємо за потрібне пояснити нашу позицію під час голосування та спростувати безпідставні звинувачення з боку міського голови на адресу більш ніж третини депутатського корпусу УМР». Автором оскаржуваного відеозапису є відповідач [PERSON] , який створив та поширив оскаржувану інформацію, що не заперечує відповідач. Позивач вважає, що поширення вказаної інформації порушує його особисті немайнові права; ця інформація є недостовірною і підлягає спростуванню автором матеріалу. За приписами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні сторони не заперечували, що спірні висловлювання відповідача мали місце 04.12.2023 року та поширені у соціальній мережі Facebook на бізнес-сторінці «Громадська організація «Громада Українки» за посиланням: [INFO] у відеозапису від 04.12.2023 року тривалістю 11 хвилин 51 секунда під назвою «Я зможу! З повагою, [PERSON] ». Згідно з ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Разом з тим, ч. 2 ст. 34 Конституції України гарантовано право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. За приписами ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Частиною 1 ст. 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, зокрема, є честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до ч. 1 ст. 302 цього Кодексу фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За змістом п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Так, під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи. Під діловою репутацією особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Позови про захист гідності, честі і ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29.11.2017 року у справі № 761/6866/16-ц. Суд звертає вагу, що в постанові Верховного Суду від 01.06.2022 року у справі № 713/1710/19 міститься висновок, що автором публікацій і дописів на персональній веб-сторінці у соціальній мережі Facebook є власник веб-сторінки, який незалежно від власника веб - сайту розміщує інформацію на веб-сторінці та управляє нею. Власник соціальної мережі Facebook не бере безпосередньої участі у розміщенні інформації власником веб - сайту, недостовірність якої доводить позивач. Верховний Суд у подібних справах у випадку поширення інформації через соціальні мережі не вказує на необхідність залучення власника веб-сайту як співвідповідача (постанови Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 760/2753/17, від 13.04.2020 року у справі № 303/3794/18-ц). З матеріалів справи вбачається, що в соціальній мережі Facebook на сторінці «Громада Українки» за посиланням: [INFO] розміщено відеозапис від 04.12.2023 року під назвою «Я зможу! З повагою, [PERSON] » та текстову анотацію наступного змісту: «!!!На останній сесії, яка відбулась 30 листопада, група депутатів утрималась від голосування за звіти по використанню бюджетних коштів з резервного фонду та за списання майна з балансу виконавчого комітету. Вважаємо за потрібне пояснити нашу позицію під час голосування та спростувати безпідставні звинувачення з боку міського голови на адресу більш ніж третини депутатського корпусу УМР». Автором оскаржуваного відеозапису є [PERSON] , який створив та поширив оскаржувану інформацію, що не заперечує відповідач. Таким чином, відповідачем поширено оскаржувану інформацію серед невизначеного кола осіб шляхом розміщення в мережі Facebook у вільному доступі, яка стосується безпосередньо позивача. Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За приписами ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 цієї статті встановлено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Отже, за ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні, неодноразово наголошував, зокрема, у Рішенні від 28.03.2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Отже, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав, та предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції (зокрема, п. 46 рішення від 08.07.1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). У п. 21 постанови Пленуму від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Верховний Суд України зазначив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя. Так, у вказаній Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Відповідно до ст.ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, в них зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 року у справі № 757/22307/17-ц, зокрема, що з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб, є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони обираючи кар`єру публічної особи погодились на таку увагу. Так, позивач є публічною особою, зокрема, він обіймає посаду міського голови міста Українка Обухівського району Київської області, та відповідно межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у суспільному житті для всіх членів громади і його дії становлять суспільний інтерес. Відповідач у письмових поясненнях зазначає, що інформація, що міститься у спірному відеозаписі, стосувалась позивача не як фізичної особи, а виключно як критика діяльності позивача на посаді міського голови м. Українки та є оцінкою діяльності позивача на цій посаді, крім того, ця інформація є оціночними судженнями відповідача та становить суспільний інтерес для всіх членів громади. Відповідач вважає, що всі його висловлювання носять оціночний характер на підставі того, що перед ними часто стоять слова - «з`явились підозри» та їм подібні. Так, у спірному відеозаписі від 04.12.2023 року містяться наступні висловлювання відповідача щодо позивача: « [PERSON] відомо, що наразі [PERSON] є фігурантом кількох кримінальних справ щодо махінацій із земельними ділянками та майном нашої громади, отже у депутатів є певні припущення, і всі вони ще раз підтверджують правоту нашої позиції…»; «… але нам здається, що пан [PERSON] переплутав резервний фонд громадян з власною кишенею та вочевидь хоче розпоряджатися ним одноособово та безконтрольно…»; «Таким чином, у депутатів з`явилися підозри щодо корупційних дій з боку міського голови, а саме: відмивання коштів на закупівлях для військових»; «(міський голова) … за нашими підозрами робить наступне: відмиває кошти громади на закупівлях дронів, палива, спорядження та іншого… як міський голова сам собі організовує кишенькові перевірки, а потім затикає рота громаді купленими звітами»; «Також компетентні органи можуть сприймати це як відповідну публічну заяву та вже на цьому етапі допомогти нам зі збором доказів. Так, це все поки що наші підозри…». Дослідивши зміст оскаржуваної інформації, суд приходить до висновку, що зазначена інформація містить власне тлумачення відповідача щодо дій позивача, оціночне переконання відповідача, оціночні судження, критичну оцінку певних фактів і недоліків, які є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів, тобто, викладення інформації через власні погляди автора з використанням мовно-стилістичних засобів. Суд вважає, що спірні висловлювання відповідача є оціночними судженнями, а не констатацією фактів, зокрема, з огляду на те, що під час цих висловлювань відповідач зазначав: «широко відомо»; «нам здається»; «у депутатів з`явилися підозри»; «за нашими підозрами»; «це все поки що наші підозри». Вирішуючи спір, суд виходить з того, що, даючи згоду на обрання чи призначення на публічну посаду, особа повинна усвідомлювати, що в силу необхідності дотримання принципів публічності, відкритості та підзвітності влади, що закріплені у ст.ст. 3, 6, 19, 57 Конституції України, її посадова і професійна діяльність буде знаходитися під пильним наглядом суспільства. Межі оцінки і критики вчинків, висловлювань чи бездіяльності публічної особи є значно ширшими, ніж такі межі в оцінці звичайної людини. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст. 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в п. 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, ст. 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Європейський суд з прав людини 02.06.2016 року ухвалив Рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. Крім того, у зазначеному рішенні суд також вказує на вищезазначену відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями та зауважує, що для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, так як твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. З огляду на зазначене, суд вважає, що зроблені відповідачем спірні вислови є оціночними судженнями, а не констатацією фактів, оскільки вони є твердженнями про питання, що становлять суспільний інтерес; ці вислови є критикою та оцінкою певних фактів, дій і недоліків, які є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача; спірні висловлювання не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, адже викладення інформації здійснено через власні погляди автора з використанням мовно-стилістичних засобів. Право на недоторканність ділової репутації, честь і гідність публічної особи підлягає захисту лише у випадку, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку (рішення ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08.07.1986 року). З урахуванням наведених норм матеріального права та прецедентної практики Європейського суду з прав людини суд дійшов висновку, що оскаржувана інформація є вираженням суб`єктивної думки відповідача, не містить фактичних даних, натомість, у ній містяться оціночні судження відповідача щодо діяльності позивача як посадової особи та критика дій позивача як публічної особи, а відтак, у задоволенні даного позову слід відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати несе позивач відповідно до ст. 141 ЦПК України. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed