Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вище вказаним позовом посилаючись на ту обставину, що рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 15.05.2017 року № 503/2063/16-ц, позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом задоволено та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом № 285, видане 01 березня 1994 року державним нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори на домоволодіння [ADDRESS] . При цьому, позивач являється спадкоємицею [PERSON] та являється власником вищезазначеного домоволодіння, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19.10.2022 року. Позивач як власник згаданого домоволодіння звернулась до Кодимської міської ради про виділення їй земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розташованої за адресою: [ADDRESS] . Однак 28.12.2023 року Кодимська міська рада своїм рішенням відмовила їй. В подальшому нею було встановлено, що дана земельна ділянка зареєстрована на праві власності за іншою особою відповідачем [PERSON] . У зв`язку із тим, що свідоцтво про право на спадщину за законом № 285, видане 01 березня 1994 року, відповідно до якого у відповідача [PERSON] набула право власності на домоволодіння [ADDRESS] , було скасовано, то позивач вважає, що і право власності на земельну ділянку було отримано відповідачем також незаконно і повинно бути скасовано. У зв`язку з чим позивач для захисту своїх порушених прав пред`явив до відповідача відповідний позов шляхом подачі до суду позовної заяви, в якій просить: скасувати запис про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно за індексним номером витягу № 44472668 від 24.09.2015 року у зв`язку з скасуванням Кодимським районним судом свідоцтва про право на спадщину за законом № 285, виданого 01.03.1994 року державним нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори на домоволодіння [ADDRESS] ; скасувати державний акт серії ЯИ № 304440 на право власності на земельну ділянку, виданий [PERSON] на земельну ділянку за адресою, [ADDRESS] ; скасувати кадастровий запис за номером: 5122510100:02:001:0322 на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] ; скасувати рішення № 198 від 28.03.2007 року Кодимської міської ради в частині виділення [PERSON] земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] ; скасувати запис у Поземельній книзі на земельну ділянку, за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована за [PERSON] , а також просила стягнути з відповідача на її користь суму сплаченого нею судового збору. 29.07.2024 року ухвалою суду (а.с.39-40) позовну заяву позивача було залишено без руху та визначено строк і спосіб для усунення недоліків позовної заяви. 13.09.2024 року ухвалою\~суду (а.с.50-51)\~позовну заяву\~прийнято до\~розгляду та\~відкрите провадження\~у цивільній\~справі розгляд\~якої визначено\~проводити в\~порядку загального\~позовного провадження.Одночасно\~відповідачу роз`яснено\~її право подати на адресу суду відзив на позовну заяву (відзив). Копія даної ухвали, згідно вимог ст. 190 ЦПК України, була надіслана разом із копією позовної заяви та доданих до неї документів та отримана нею 28.09.2024 року у порядку встановленому пунктом 1 ч.6 ст. 272 ЦПК України, за адресою її зареєстрованого у встановленому законом порядку місцем проживання, згідно відповідної інформації Кодимської міської ради Подільського району Одеської області від 13.08.2024 року № 03-17/2805 (а.с.43), отриманої судом на виконання вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України, про що свідчить повідомлення № 0690255467880 про особисте вручення їй рекомендованого поштового відправлення № 0600289041505 (а.с.65) та роздруківка із офіційного веб-сайту АТ «Укрпошта» відомостей про результат надіслання рекомендованого поштового відправлення № 0600289041505 (а.с.66). У встановлений судом строк відповідач не скористалася своїм процесуальним правом учасника справи, а саме відзив на позовну заяву (відзив) не подала. 04.11.2024 року ухвалою суду (а.с.86-87) закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 11.11.2024 року, тобто з пропуском встановленого процесуального строку, на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (відзив) відповідача [PERSON] (а.с.98), який ухвалою суду від 10.12.2024 року (а.с.118-119) було залишено без розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце судового засідання була своєчасно повідомлена належним чином у відповідності до вимог ч.2, 4-5, 8 п.1 ст. 128 ЦПК України, що підтверджує довідка від 06.01.2025 року про доставку електронного листа із судовою повісткою на електронну адресу зазначену позивачем в поданій до суду заяві від 18.09.2024 року (а.с.61) для направлення їй всіх процесуальних документів. Крім того, суд додатково повідомив позивача про дату, час і місце судового засідання у порядку встановленому ч.2, 4-5, 13 ст. 128 ЦПК України та Порядку надсилання повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 23.01.2023 року № 28, про що свідчить довідка від 06.01.2025 року про доставку SMS (а.с.125) на номер телефона зазначений позивачем у змісті своєї позовної заяви на виконання вимог пункту 2 ч.3 ст. 175 ЦПК України, а також довідка від 06.01.2025 року про доставку судової повістки у вигляді повідомлення у додаток «Viber» на номер телефона зазначений позивачем у змісті заяви від 18.09.2024 року (а.с.61). При цьому, 20.09.2024 року позивач подала до суду заяву (а.с.61) про розгляд справи без її участі, в якій також просила позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову посилаючись на його необґрунтованість та просила відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Кодимської міської ради Подільського району Одеської області в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання третя особа була своєчасно повідомлена належним чином у відповідності до вимог ч.2, 4-5, 8 п.2 ст. 128 ЦПК України, шляхом доставлення 07.01.2025 року судової повістки до електронного кабінету цієї особи, про що свідчить відповідна довідка про доставку електронного документу (а.с.128). При цьому, 09.01.2025 року від третьої особи до суду надійшло клопотання від 08.01.2025 року № 03-17/97 про розгляд справи за відсутності його представника (а.с.129). Заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи суд встановив наступні фактичні обставини. 01.03.1994 року нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори Налдіною М.М. відповідачу [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого вона є спадкоємцем [PERSON] , померлого [INFO] , та успадкувала після нього житловий будинок , розташований по [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 1254,0 кв. метрів, про що свідчить копія згаданого свідоцтва про право на спадщину за законом, яке зареєстроване в реєстрі за № 285 (а.с.24). 28.03.2007 року рішенням Кодимської міської ради № 198 (а.с.30-31), за заявою затверджено технічну документацію по видачі громадянам України державних актів на право власності на земельні ділянки та передано у власність безоплатно земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, межі яких визначені в натурі (на місцевості) і перебувають у їхньому користуванні на території Кодимської міської ради Кодимського району Одеської області, зокрема [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га по [ADDRESS] . 11.12.2009 року головою Кодимської міської ради та начальником відділу Держкомзему у Кодимському районі Одеської області Рибіній В.К., на виконання рішення Кодимської міської ради № 198 від 28.03.2007 року, було видано державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯИ № 304440 (а.с.32) площею 0,1000 г, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5122510100:02:001:0322, який 09.06.2010 року був зареєстрований реєстратором. 18.09.2015 року реєстраційною службою Кодимського районного управління юстиції в Одеській області за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку, кадастровий номер 5122510100:02:001:0322, площею 0,1 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 733586651225, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯИ № 304440, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 44472668 від 24.09.2015 року (а.с.33). 15.05.2017 року Кодимським районним судом Одеської області у справі № 503/2063/16-ц ухвалено рішення (а.с.29, 105-106), яке набрало законної сили 26.05.2017 року та яким позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом задоволено та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом №285, видане 01 березня 1994 року державним нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори на домоволодіння [ADDRESS] . 02.08.2017 року державним реєстратором Кодимської районної державної адміністрації Одеської області за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 738468451225, на підставі виписки з протоколу №16 засідання Ради трудового колективу спільно з адміністрацією Кодимського районного вузлу зв`язку та профспілковим комітетом РВЗ від 17.06.1991 року (а.с.21), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 93928311 сформованим 08.08.2017 року (а.с.17). Відповідно до Акту обстеження матеріально побутових умов проживання (а.с.108), складеного без дати депутатом Кодимської міської ради А.О. Цвігун, [PERSON] , проживає за адресою: [ADDRESS] , діти дорослі, проживають окремо, мають власне житло. 19.10.2022 року нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори Одеської області Налдіною М.М. видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом, згідно якого позивач [PERSON] є спадкоємицею [PERSON] , яка померла [INFO] , та успадкувала житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці, яка знаходилася в користуванні спадкодавця, про що свідчить копія витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 70358432 від 19.10.2022 року (а.с.19) та копія відповідного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке зареєстроване в реєстрі за № 637 (а.с.18). 19.10.2022 року державним реєстратором Кодимської державної нотаріальної контори Одеської області за позивачем [PERSON] зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] , на підставі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину № 637, виданого 19.10.2022 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 738468451225, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 312746697 від 19.10.2022 року (а.с.20). 21.12.2023 року Кодимською міською радою Подільського району Одеської області було прийнято рішення № 4374-VIII (а.с.34 на звороті), відповідно до якого позивачу [PERSON] було відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із невідповідністю її положень вимогам законів та прийнятих відповідно них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. Відповідно до\~статті 15 Цивільного кодексу України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.\~Статтею 16 цього Кодексу\~передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Відповідно до ч.1 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до ч.2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно пунктів «а» і «г» ч.3 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. В позовній заяві позивач [PERSON] просить суд скасувати запис про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно за індексним номером витягу № 44472668 від 24.09.2015 року у зв`язку з скасуванням Кодимським районним судом свідоцтва про право на спадщину за законом № 285, виданого 01.03.1994 року державним нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори на домоволодіння [ADDRESS] . Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанов Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, пункт 57 та від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, пункт 72). В свою чергу застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. подібні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17(пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40),від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №\~487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року у справі №\~487/10132/14-ц (пункт 90)). Такий висновок міститься в пунктах 67-68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19). Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої\~статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). В свою чергу сама реєстрація проводиться на підставі рішення про державну реєстрацію прав та відповідного правовстановлюючого документа (державного акта про право власності на землю, свідоцтва про право на спадщину тощо). Державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій (пункт 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої\~наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43\~у редакції, чинній на час видання державного акту 09.06.2010 року). Отже, підставою набуття права приватної власності на земельну ділянку із земель державної чи комунальної власності, є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку. Аналогічний висновок зазначений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, пункти 75-76 та від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, пункти 93-94. В свою чергу державний акт про право власності на землю серії ЯИ № 304440 від 09.06.2010 року на земельну ділянку з кадастровим номером 5122510100:02:001:0322 видавався [PERSON] на підставі рішення Кодимської міської ради від 28.03.2007 року № 198. Тому суд вважає, що вимоги про скасування реєстрації речових прав на нерухоме майно, скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування кадастрового запису та скасування запису у Поземельній книзі на земельну ділянку не є ефективним способом захисту прав позивача, як землекористувача, оскільки їх задоволення саме по собі не скасовує чинності рішення Кодимської міської ради від 28.03.2007 року № 198, яким затверджено технічну документацію та передано у власність безоплатно відповідачу [PERSON] земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, на території Кодимської міської ради Кодимського району Одеської області по [ADDRESS] . Аналогічний висновок зазначений у пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц та в постанові Касаційного цивільного суду у складі\~ Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 359/7085/14-ц. У пункті 71 постанови від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц Велика Палата Верховного Суду\~визнала, що навіть за умови незаконності видання державного акту, відсутня потреба у визнанні державного акту недійсним. Таким чином суд вважає, що визнання державного акту на право власності на земельну ділянку, як спосіб захисту прав може мати місце, але його ефективність у кожному окремому випадку залежить від конкретних обставин справи. При цьому, відповідач [PERSON] набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5122510100:02:001:0322 у розмірах, конфігурації, розташуванні і цільовому призначенні визначеному рішенням Кодимської міської ради від 28.03.2007 року № 198. Сам державний акт про право власності на землю серії ЯИ № 304440 від 09.06.2010 року, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримала у власність земельну ділянку з кадастровим номером 5122510100:02:001:0322, вичерпав свою дію. Стосовно вимоги про скасування рішення Кодимської міської ради № 198 від 28.03.2007 року в частині виділення [PERSON] земельної ділянки, суд зазначає наступне. \~Статтею 21 ЦК України\~визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.1\~ст. 393 цього Кодексу\~правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Аналіз положень указаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. Однак, рішення Кодимської міської ради № 198 від 28.03.2007 року в частині щодо передачі [PERSON] безоплатно у власність земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] було прийнято з врахуванням наявності у останньої на той час права власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] та здійснювалось у порядку приватизації, передбаченої пунктом «в» ч.1 ст. 81, пунктом «а» ч.3 ст. 116, ст. 118 та ст. 122 ЗК України, а сам розмір приватизованої земельної ділянки 0,1000 га є максимально передбаченим пунктом «г» ч.1 ст. 121 ЗК України для населеного пункту, яке є містом. Водночас позивачем не зазначено про порушення процедури здійснення згаданої приватизації, але натомість з`явлення позивачем самої позовної вимоги про скасування згаданого рішення в частині щодо відповідача [PERSON] фактично є оскарженням самої приватизації, а її задоволення судом призведе до фактичного скасування рішення про приватизацію відповідної земельної ділянки за умов відсутності порушень процедури її здійснення. На виконання прийнятого рішення Кодимської міської ради № 198 від 28.03.2007 року відповідач [PERSON] зареєструвала в установленому порядку право власності на земельну ділянку. Отже, вказане рішення Кодимської міської ради, яке є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, вичерпало свою дію внаслідок його виконання відповідачем. Тобто обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом скасування рішення Кодимської міської ради № 198 від 28.03.2007 року не забезпечує реального захисту порушеного права власника майна, тобто в будь-якому випадку не призведе до поновлення прав позивача, які він вважає порушеними внаслідок прийняття спірного рішення. Наведений висновок узгоджується з правовою позицією в постанові Верховного Суду України від 9.11.2016 у справі № 916/654/15-г. В пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 зазначено, що захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту). Однак, навіть у випадку задоволення судом всіх позовних вимог заявлених позивачем у своєму позові зазначене не призведе до захисту її права на відповідну земельну ділянку шляхом його визнання у відповідності до пункту «а»\~ч.3\~ст.\~152\~ЗК України. Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Ураховуючи вище викладене суд вважає, що заявлений позивачем позов є необґрунтованим, у зв`язку з чим не підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший\~статті\~6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент (пункт 23 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» («Рrоnіnа V. Ukrаіnе») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00).\~Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed