Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-29 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, про розірвання спадкового договору. В обгрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що їй, на підставі Договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бережним О.С. від 24 жовтня 2002 року за реєстровим № 5009, належить двокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . В 2013 році вона досягла поважного віку - 76 років та їй стало важко самостійно себе обслуговувати, тож вона стала потребувала стороннього догляду. У зв`язку з цими обставинами, вона домовилась зі своїм сином [PERSON] про укладення спадкового договору. 24 серпня 2013 року між нею та [PERSON] було укладено Спадковий договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Романенком С.О., реєстровим № 519. У зв`язку з посвідченням цього спадкового договору, приватний нотаріус Романенко С.О. 24 серпня 2013 року наклав заборону відчуження належної їй квартири [ADDRESS] , до дня її смерті або до припинення (розірвання) спадкового договору. Заборона була зареєстрована в реєстрі за № 520. Згідно умов спадкового договору, відчужувач передає після своєї смерті у власність набувача належну йому на праві приватної власності двокімнатну квартиру [ADDRESS] (п.1 Договору), а набувач, в свою чергу, зобов`язаний виконувати розпорядження відчужувача, в разі смерті відчужувача організувати поховання його на цвинтарі в місті Нікополі, провести відповідний поховальний обряд та надати нотаріусу підтверджувальні документи (відповідне свідоцтво про поховання, квитанції про сплату ритуальних послуг), надати право довічного користування квартирою [PERSON] , [INFO] (Користувач), для проживання (сервітут). Позивачка вказує, що з моменту укладення Спадкового договору вона не отримувала жодної допомоги від [PERSON] . Він повністю самоусунувся від виконання спадкового договору, виїхавши з м.Нікополя на постійне місце проживання в інше місце та жодного зв`язку з [PERSON] у неї немає. На даний момент, в цей скрутний військовий час, її доглядає невістка, вона ж здійснює оплату комунальних платежів, придбання ліків, продуктів харчування, доставляє питну воду, готує їй їжу, прибирає в квартирі та допомагає в оформленні документів на субсидію, гуманітарну допомогу і таке інше, в той час, коли відповідач повністю самоусунувся від виконання спадкового договору, виїхавши з м.Нікополя на постійне місце проживання в інше місце. Тому, на підставі викладеного, змушена звернутись до суду та просить розірвати спадковий договір, укладений 24 серпня 2013 року між нею та [PERSON] , [INFO] , податковий номер [NUMBER] , який було посвідчено приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Романенко С.О., реєстровий № 519. Зняти заборону відчуження належної їй квартири [ADDRESS] , накладеної 24 серпня 2013 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Романенком С.О., реєстровий № 520, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Позивачка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, в судове засідання не прибула, від неї на адресу суду надійшла заява, в якій вона просить суд розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримує та на їх задоволенні наполягає (а.с.30). Відповідач про розгляд справи був повідомлений належним чином, в судове засідання не прибув, будь-які клопотання чи заяви на адресу суду не надав, своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, не скористався. Конверт, який був направлений за останньою відомою адресою його місця реєстрації та проживання повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.29). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту цивільних прав і інтересів є визнання права п.1 ч.2ст.16 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідач по справі позивачці доводиться сином. 24 серпня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Спадковий договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Романенком С.О., реєстровий № 519 (а.с.5-7). Згідно умов спадкового договору, Відчужувач передає після своєї смерті у власність Набувача належну йому на праві приватної власності двокімнатну квартиру [ADDRESS] (п.1 Договору), а Набувач, в свою чергу, зобов`язаний виконувати розпорядження Відчужувача, в разі смерті Відчужувача організувати поховання його на цвинтарі в місті Нікополі, провести відповідний поховальний обряд та надати нотаріусу підтверджувальні документи (відповідне свідоцтво про поховання, квитанції про сплату ритуальних послуг), надати право довічного користування квартирою [PERSON] , [INFO] (Користувач), для проживання (сервітут). В п.10 Спадкового договору, укладеного між сторонами, передбачено, що, у разі невиконання Набувачем майна розпоряджень Відчужувача, спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу Відчужувача. Так, позивачка, як на підставу звернення до суду з даним позовом, вказує, що відповідач з моменту укладення Спадкового договору повністю самоусунувся від виконання умов спадкового договору, виїхавши з м.Нікополя на постійне місце проживання в інше місце та будь-які відносини з позивачкою на підтримує. Відповідно до ст.1302 ЦК України, за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Статтею 1305 ЦК України передбачено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття. Враховуючи зазначене, спадковий договір є двостороннім правочином, за концепцією якого набувач зобов`язаний вчинити певні дії за вказівкою відчужувача, взамін чого до нього переходить право власності на майно. Тому коло обов`язків набувача має визначатися вже виходячи не з одностороннього волевиявлення відчужувача, а зі спільної згоди сторін, враховуючи договірний характер правовідносин. За змістом ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.1308 ЦК України, спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч.2 ст.651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) вказано, що «частинами першою і другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України)». У постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-75цс13 зроблено висновок, що «оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.09.2020 року в справі № 209/3295/18 (провадження № 61-1089св20) вказано, що «згідно із частиною першою статті 1308 ЦК України, спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Статтею 651 ЦК України визначено, що істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша, друга статті 614 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідачем до суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження виконання ним розпоряджень позивача, зазначених у спадковому договорі. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. З урахуванням характеру невиконання відповідачем обов`язків за вказаним спадковим договором, яке є систематичним, а наявність укладеного договору позбавляє позивача, за рахунок приналежного їй майна, реалізувати свої права на укладення іншого спадкового договору, суд вважає за необхідне розірвати спадковий договір з підстав невиконання його умов відповідачем, який є за вказаним договором набувачем, а саме зобов`язань щодо догляду за відчужувачем та виконання розпоряджень, передбачених спадковим договором. Згідно з п.5 розділу 15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5 та зареєстрованого за № 282/20595, нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення про припинення, розірвання, визнання недійсним договору ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору. Враховуючи наведене, а також той факт, що, у зв`язку з посвідченням спадкового договору, приватний нотаріус Романенко С.О. 24 серпня 2013 року наклав заборону відчуження належної позивачці квартири [ADDRESS] , до дня її смерті або до припинення (розірвання) спадкового договору, яка зареєстрована в реєстрі за № 520, оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовної вимоги про розірвання спадкового договору, вимога про зняття заборони також підлягає задоволенню, оскільки фактично є похідною вимогою. Таким чином, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп. Враховуючи викладене та

Outcome: approved