Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-06 00:00:00

В жовтні 2023 року позовна заява [PERSON] до Краматорської міської Військово-цивільної адміністрації Донецької області в м. Краматорську, про визнання права власності на будинок в порядку спадкування за законом була подана до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2023 року, матеріали позовної заяви, були надіслані за підсудністю до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. 22 листопада 2023 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до Краматорської міської Військово-цивільної адміністрації Донецької області в м. Краматорську, про визнання права власності на будинок в порядку спадкування за законом. 22 листопада 2023 року справу згідно автоматизованої системи «Д-3» було розподілено до провадження судді Бойка О.М. Ухвалою суду від 27 листопада 2023 року справу було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. В позовній заяві позивач просить суд визнати за нею [PERSON] право власності на будинок [ADDRESS] , який складається з А1 житловий будинок загальною площею 56,7 кв.м., житлова площа 36,7 кв.м.; 1 - коридор; 2 кухня; 3 жила кімната; 4 жила кімната; 5 жила кімната; 6 коридор; 7 кладова; а прибудова; а ганок; Б літня кухня; б сарай; Г вбиральня; №1-4 огорожа; І вимощення, в порядку спадкування за Законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Обґрунтовує позовні вимоги тим, що матір позивачки [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті залишилось спадкове майно, а саме: будинок [ADDRESS] , який складається з А1 житловий будинок загальною площею 56,7 кв.м., житлова площа 36,7 кв.м.; 1 - коридор; 2 кухня; 3 жила кімната; 4 жила кімната; 5 жила кімната; 6 коридор; 7 кладова; а прибудова; а ганок; Б літня кухня; б сарай; Г вбиральня; №1-4 огорожа; І вимощення. Заповіт [PERSON] не лишала, тому що позивачка є єдиною донькою та є єдиним спадкоємцем померлої. Після смерті матері позивачка не зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщині бо вважала, що оскільки вона проживала разом із матір?ю, доглядала її, після смерті продовжила користуватись і розпоряджатись будинком і майном в будинку, тобто фактично прийняла спадщину. Позивачка стверджує, що оскільки вона юридично не обізнана - не знала як і коли треба отримати свідоцтво про право на спадщину. Також позивачка зауважує увагу суду, що на території Донецької області з 2014 року і до тепер тривають постійні обстріли та бойові дії. [PERSON] зазначає, що вона у 2024 році зверталась до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, проте в неї відмовились прийняти документи, посилаючись на те, що спадкова справа не була відкрита і що вона зареєстрована за іншою адресою. За твердженнями позивачки, раніше вона не зверталась до суду, бо після смерті її матері і по сьогодні частина України окупована, територія м. Краматорська Донецької області також постійно під загрозою ворожого вторгнення, постійно атакується балістичними ракетами, гинуть люди, руйнуються об?єкти нерухомості. В спадковому будинку, під час обстрілу, вибуховою хвилею пошкоджені вікна, двері. Проживати в ньому небезпечно для життя та наразі неможливо, через його руйнацію. Таким чином, для того, щоб зберегти будинок, відбудувати його, подати документи на отримання хоч якоїсь компенсації за будівельні матеріали, у позивачки виникла гостра необхідність звернутись до суду з позовом про визнання права власності на нього в порядку спадкування за Законом. Також, позивачка посилається на введені на території України з 2020 року обмежувальні заходи для запобігання розповсюдження захворювання на корона-вірусну хворобу (COVID-19), та встановлення на території Україна карантину. Були встановлено обмеження пересування громадян по вулицях міст, транспортом, виїзд за межі міст областей в яких вони перебувають. Тобто, позивачка вважає, що [PERSON] фактично прийняла спадщину, оскільки всі підстави перешкоджали їй своєчасно отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса і всі ці причини були пов?язані з об?єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивачки - спадкоємця на вчинення таких дій. Ухвалою суду від 19 березня 2024 року було витребувано у Державного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвої Любові Віталіївни відомості щодо наявності у спадковому реєстрі спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , за її наявністю станом на 13.03.2024 року. Ухвалою суду від 17 липня 2024 року було витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Акімової Олени Віталіївни відомості щодо наявності у спадковому реєстрі спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , за її наявністю станом на 17.07.2024 року. 03 грудня 2024 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Акімової Олени Віталіївни копія спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась. Про час та місце була належним чином повідомлена. В позовній заяві просила суд слухати справу у її відсутність. В судовому засіданні представник позивача адвокат Ткачук В.Б. підтримала вимоги позовної заяви та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача - Краматорської міської\~Військово-цивільної\~адміністрації Донецької\~області в\~місті Краматорську у судове засідання не з`явився, клопотань не надав. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наданні докази, судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті залишилось спадкове майно, а саме: будинок [ADDRESS] , який складається з А1 житловий будинок загальною площею 56,7 кв.м., житлова площа 36,7 кв.м.; 1 - коридор; 2 кухня; 3 жила кімната; 4 жила кімната; 5 жила кімната; 6 коридор; 7 кладова; а прибудова; а ганок; Б літня кухня; б сарай; Г вбиральня; №1-4 огорожа; І вимощення. Її донька, позивачка [PERSON] , бажає отримати свідоцтво про право на спадщину на вказаний будинок та звернулась до суду із відповідним позовом. Позивачка звернулась до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Акімової Олени Віталіївни для отримання свідоцтва про право на спадщину лише 19 лютого 2024 року (через сім років з моменту відкриття спадщини, тільки під час розгляду вказаної справи у суді першої інстанції). (а.с. 143) Постановою Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Акімової Олени Віталіївни про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 лютого 2024 року позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. З вказаної постанови вбачається підстава відмови - пропущення спадкоємцем строку на подання відповідної заяви про прийняття спадщини. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1220, 1221 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ст. 1222, 1223 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Частиною 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За статтею 1270 ЦК України вбачається, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Як зазначив ВССУ в листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про спадкування, слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі\~свідоцтва про право на спадщину. До того ж, відповідно до ст. 328 ЦК України, особи вправі набути право власності на підставах, що не заборонені законом і згідно зі ст. 392 ЦК України, можуть звертатись до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Отже, позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно п. 3, 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. У відповідності до листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування», відповідно до ст. 1272 ЦК визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Позивачка стверджує, що проживала разом із матір`ю на час її смерті з нею за однією адресою, разом із цим не надає суду жодного доказу на підтвердження вказаного факту. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до пункту 4.9. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, який набрав чинності з дня його офіційного опублікування, опубліковано 07 березня 2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Пунктом 3.19. Порядку передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до пункту 3.20. глави 10 Порядку у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Пунктом 4.14. глави 10 Порядку передбачено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Таким чином, до спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Згідно позовної заяви [PERSON] та інформації про задеклароване місце проживання особи, вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , місце проживання померлої - [ADDRESS] . Проживання [PERSON] разом з померлою [PERSON] не підтверджено жодними доказами. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Тобто з цього вбачається, що факту, який би підтвердив, що [PERSON] проживала на час смерті та протягом 5 років до часу відкриття спадщини разом із матір`ю [PERSON] до суду не надано. Також, окрему увагу слід звернути на стан домоволодіння з наданих позивачкою фотографій. (а.с. 116-124) Позивачка стверджує, що вона, після смерті матері, продовжила користуватись будинком та слідкувати за ним, проте через військову агресію рф та ракетні обстріли у будинку були вибиті вікна та двері. З огляду на фотографії, надані позивачкою, убачається, що вказана будівля є занедбаною, знаходиться у нежитловому стані та за великою кількістю багаторічних заростей рослин за будинком не слідкують набагато більше років ніж стверджує позивачка. В середині будинку відсутні вікна, та ознаки, що в ньому можливо проживати. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Позивачка [PERSON] стверджує, що звернутись до нотаріальної контори з 2017 року їй заважало проведення АТО на території Донецької області, з 2020 року були введенні карантинні обмеження внаслідок запровадження на території України коронавірусної хвороби, а з 2022 року вона не мала можливості звернутись до нотаріальної контори у зв`язку із повномасштабним вторгненням рф на територію України. Дійсно під час проведення Антитерористичної операції на території Донецької області у 2014 році були військові сутички за місто Краматорськ, проте вже з серпня 2014 року місто було звільнене від терористичних угрупувань. У період з 2017 року по 2022 рік в м. Краматорську, Донецької області не було постійних обстрілів та військових дій. Карантині обмеження, на які посилається позивачка, як неможливість отримання спадщини, які були запровадженні на території України у 2020 році, з метою перешкоджання розповсюдженню коронавірусної хвороби, були запровадженні через 3 роки після смерті [PERSON] , тобто після моменту відкриття спадщини. З цього вбачається, що [PERSON] протягом майже трьох років після смерті матері не зверталась до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину. Також не надала жодного обґрунтування та поважних обставини, чому вона не зверталась до нотаріальної контори протягом часу, встановленого законодавством України для прийняття спадщини. Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року в справі № 565/1145/17\~зазначив, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України;\~\~ 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Фактично, з огляду на матеріали цивільної справи, вбачається, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту цивільного права. Позивачкою не було доведено, що вона дійсно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Крім того, позивачка звернулась до суду із позовом про визнання права власності у порядку спадкування за законом, хоча станом на час звернення до суду із цим позовом, не отримувала відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дій у видачі свідоцтва про прийняття спадщини, тобто не мала перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. З цього вбачається, що позивачка мала можливість обравши вірний та дієвий спосіб захисту своїх прав - звернутись до суду із позовом або про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини або із позовом про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Велика Палата неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення. Велика Палата Верховного Суду у постанові №\~990/150/23\~від 22.02.2024 року зазначила, що звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, суд не наділений повноваженнями визначати спосіб захисту порушеного права на стадії відкриття провадження, оскільки саме позивач наділений правом на звернення та обов`язком визначення способу захисту. Згідно ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, вислухавши представника позивача, приходить до висновку, що позовні вимоги слід залишити без задоволення у повному обсязі. Отже, на підставі вищезазначеного, та

Outcome: dismissed