Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення. Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі займають належне їй на праві власності майно проти її волі, виселятися не бажають. Відповідач [PERSON] приходиться їй сином, [PERSON] є його дружиною, [PERSON] є їх спільною дитиною. [PERSON] є дитиною [PERSON] . Зазначила, що [PERSON] та [PERSON] чинили відносно неї домашнє насильство, що підтверджується постановами Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області та листами Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області. У зв`язку з вищевикладеним, просить усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві приватної власності житловим будинком шляхом виселення з даного житла [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач у судовому засіданні підтримала позовну заяву у повному обсязі, просила суд її задовольнити. Відповідачі у судове засідання не прибули, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись у відповідності до\~ст. 128 ЦПК України\~належним чином, про причину неприбуття не повідомили та не подали відзив, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України\~за відсутності заперечень до того позивачів. Заслухавши позивача, свідків [PERSON] , [PERSON] , вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно з ч.1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У той же час положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, ст.150 ЖК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до чинного законодавства України право на користування жилим приміщенням регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов`язки членів сім`ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК України. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. За змістом ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Згідно з ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. У статті 116 ЖК України, встановлено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Однак, виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил співжиття. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гнесько В.Г., зареєстровано в реєстрі за № 836, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно відповіді № 844917 з Єдиного державного демографічного реєстру, [PERSON] є зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . За даними сектору ведення реєстру територіальної громади м. Ізмаїл Одеської області, [PERSON] зареєстрованою або знятою з реєстраційного обліку місця проживання не значиться, [PERSON] та [PERSON] значяться знятими з реєстраційного обліку місця проживання з 29.08.2024 року з адреси: [ADDRESS] . 10.08.2017 року постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, а саме у вчиненні насильства психологічного характеру по відношенню до позивачки - [PERSON] . Постанова набрала законної чинності 22.08.2017 року. Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.01.2022 року [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, а саме у вчиненні домашнього насильства психологічного та фізичного характеру по відношенню до [PERSON] . Постанова набрала законної чинності 24.01.2022 року. 22.02.2023 року постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, а саме вчинення домашнього насильства фізичного характеру повторно відносно [PERSON] . Постанова набрала чинності 07.03.2023 року. Відповідно до термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА № 309583 від 01.06.2023 року, [PERSON] зобов`язано залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи [PERSON] , [INFO] , а також заборонено у будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою. Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.06.2023 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, а саме вчинення домашнього насильства психологічного характеру повторно відносно [PERSON] 09.06.2023 року постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, а саме вчинення домашнього насильства психологічного характеру повторно протягом одного року, відносно [PERSON] . Постанова набрала чинності 20.06.2023 року. Допитаний судом 04.02.2025 р. у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що знає сім`ю [PERSON] більше 10 років. Син [PERSON] та невістка [PERSON] із дітьми проживають із позивачем [PERSON] . Зазначив, що [PERSON] з [PERSON] не прибирають за собою, не намагаються заробити гроші, часто зловживають алкоголем, а увечері - сварки, разів шість невістка прокалувала шини на машині позивачки тощо. Допитана судом 04.02.2025 р. свідок [PERSON] суду показала, що син і невістка [PERSON] із дітьми мешкають із [PERSON] не менш 8 років, [PERSON] дещо емоційна, ображає [PERSON] , не дає гроші на сплату комунальних послуг, створює стресові ситуації, конфліктує, скандалить. Враховуючи вищевказані обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про виселення відповідачів підлягають задоволенню. Відповідачі систематично порушують правила співжиття та унеможливлюють спільне проживання разом з ними в одному будинку, тому їх права користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. На підставі викладеного,

Outcome: approved