Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-11 00:00:00

Адвокат Колошкін П.І., який діє в інтересах [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, звернувся в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовував тим, що [PERSON] та [PERSON] 11.06.2020 року зареєстрували шлюб і [INFO] у них народився син [PERSON] . З часом стосунки між стороними погіршилися, у зв`язку з чим позивачем ініційовано подання позову до суду про розірання шлюбу з відповідачем. Вказав, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , перебуває на утриманні позивача, проживає разом з нею. Відповідач з дня народження дитини не цікавиться житям сина, не приймає участі у його вихованні та забезпеченні належних умов для життя, навчання і розвитку, не спілкується з ним, не проявляє любові та заінтересованості його станом здоров`я, навчання, фізичним і моральним розвитком, не створює умов для розвитку природних здібностей, не готує його до самостійного життя та праці, не забезпечує необхідних харчуванням, допомогою при лікуванні, не допомагає фінансово і матеріально, що свідчить про те, що він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків і не виконує такі обов`язки. Вказані обставини свідчать про відсутність у відповідача відповідальності та про небажання брати участь у вихованні дитини. Відповідач, як батько дитини, не приділяє увагу дитині, не цікавиться її життям, не висловлює свої почуття та не проявляє турботу. Зокрема, відсутність будь-якої матеріальної допомоги з його сторони призводять до серйозних фінансових труднощів для дитини та позивача. Це також впливає на здоров`я, розвиток та загальний добробут дитини. З огляду на вищенаведене, вважає, що відповідач за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї малолітньої дитини без поважних причин, залишивши її без батьківської уваги та турботи, а його поведінка відносно сина є свідомим нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Просив позов задовольнити. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Фанківської області від 22.05.2024 року позовну заяву залишено без руху та надано з часу отримання копії ухвали десятиденний строк для усунення недоліків. 30.05.2024 року представник позивача [PERSON] - адвокат Колошкін П.І. на електронну адресу суду надіслав заяву прро усунення недоліків заяви, до якої долучив платіжну інструкцію про сплату судового збору № 0.0.3675292238.1 від 30.05.2024 року, та просив відкрити провадження у справі (а.с. 20-21). Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 03.06.2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання по справі о 10 год. 00 хв. 21.06.2024 року. Крім цього, даною ухвалою було встановлено: відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання ним відзиву на позовну заяву, а позивачу - п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив; відповідачу - п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Роз`яснено відповідачу, що відповідно до ч. 1 ст. 193 ЦПК України у строк для подання відзиву він має право пред`явити зустрічний позов. Встановлено третій особі п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання письмових пояснень щодо позову.Також встановлено третій особі десятидненний строк для подання письмових пояснень щодо відзиву. Роз`яснено учасникам справи, що вони мають право надати відповідь на такі пояснення до закінчення підготовчого провадження. 04.07.2024 року, на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Голуба Г.С. надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 43-52), разом з підтвердженням про направлення його копії позивачу (а.с. 42), в якому просив відмовити в задоволенні позову повністю. Свої заперечення обґрунтував тим, що всі доводи позивача є викривленими, видуманими, не відповідають дійсності та є такими, що вводять суд в оману. Вказав, що 11.06.2020 року між сторонами було укладено шлюб, а [INFO] у них народився син [PERSON] . Кілька років сторони проживали разом, вели спільне господарство та виховували сина. За спільною згодою 18.03.2023 року сторони переїхали проживати із дитиною в Канаду. Перший час після переїзду все було добре, відповідач знайшов роботу, сторони намагалися обжитися та прилаштуватися до нових умов проживання, однак коштів повною мірою не вистачало. Проте, з часом у сторін почалися постійні сварки незрозумілого характеру, почалася необґрунтована недовіра зі сторони позивача до відовідача. Через чергову сварку 15.07.2023 року позивач подзвонила в поліцію та заявила, що відповідач її побив. Поліція прибула на виклик, затримала відповідача, йому вдягнули наручники. Однак, після того, як прибув перекладач, відповідач надав поліцейським відео, на якому було зафіксовано, що він не бив свою дружину, а навпаки позивач нанесла йому 3 удари коліном в голову. Відповідача відпустили та запропонували написати скаргу на позивача. Останній відмовився писати скаргу. При цьому, поліцейські вказали, що не можуть залишити їх ночувати в однному житлі і дали вибір, або вони забирають позивача у відділок, або відповідач за власним бажанням проведе ніч не вдома, що він і зробив. Позивач неодноразово підставляла відповідача на роботі перед його ж керівником, вчиняючи дії, на які відповідач не мав пояснень перед керівником. Після випадку з поліцією відповідач запропонував позивачу повернутися додому в Україну, тому що в Канаді важко з дитиною, а повернутися туди, коли він знайде краще житло і роботу, на що вона погодилася. 30.08.2023 роу позивач з сином повернулася в Україну. З собою позивач на потреби дитини та свої потреби взяла майже усі гроші, які на той час були у відповідача, а саме приблизно 4 тисячі доларів. Однак, відносини між сторонами не стали кращими, тому відповідач запропонував позивачу розлучитися, сподіваючись на те, що це допоможе їм порозумітися, однак відносини стали ще напруженішими. Позивач почала чинити відповідачу перешкоди у спілкуванні з дитиною. Так як дитина ще маленька, власного телефона немає, тому відповідач не може безперешкодно поспілкуватися з сином по телефону та відеоз`язку. Поруч з цим, у відповідача почалися проблеми зі здоров`ям, через що він перестав працювати. Та близько півроку повністю залежав від соціальної допомоги та підтримки своїх родичів. Через поганий стан здоров`я відповідач змушений постійно лікуватися. Відповідач заперечує той факт, що з дня народження дитини не цікавиться життям сина, не приймає участі у його вихованні та забезпеченні належних умов для життя, навчання і розвитку, не спілкується з ним, не проявляє любові та заінтересованості його станом здоров`я, навчанням, фізичним і моральним розвитком, не створює умов для розвитку природніх здібностей, не готує його до самостійного життя та праці, не забезпечує необхідним харчуванням, допомогою при лікуванні, не допомагає фінансово і морально, що свідчить про те, що він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків і не виконує їх. Адже, відповідач просив позивача повідомляти йому всі проблеми, які будуть з`являтися, та допомагав їх вирішувати, як матеріально, так і морально, навіть з допомогою своїх батьків. Коли дитина хворіла, батько відповідача відвозив дитину в лікарню, оплачував усі ліки та послуги лікарів. Окрім цього, коли позивач їздила за кордон на відпочинок, то батьки відповідача залишалися з дитиною, яка перебувала у них до місяця часу. Після довготривалого лікування, відповідач повернувся на роботу, тому у нього появилася можливість надавати кошти позивачу на утримання дитини. 09.05.2024 року відповідач надіслав позивачу на потреби дитини 3000 грн., 22.05.2024 року позичив кошти та надіслав 29110 грн., які вимагали позивач, погрожуючи що не дасть йому спілкуватися з дитиною. Коли в сина була запланована операція, відповідач оплатив вартість аналізів: 28.05.2024 року - 900 грн., 29.05.2024 року - 900 грн. та 330 грн., а 01.06.2024 року повністю оплатив вартість операції в розмірі 32500 грн. Крім цього, відповідач купив дитині подарунок вартістю 7700 грн. Позивач продовжувала шантажувати відповідача та вимагати гроші, надаючи йому можливість спілкуватися з сином. Коли все ж таки, давала поговорити з дитиною, то ці розмови були короткими і тривали декілька хвилин. Відповідач неодноразово через соцмережі намагався поспілкуватися з позивачем, однак у відповідь отримував образи та звинувачення. Позивач погрожувала відповідачу, що він більше ніколи не побачить сина. 14.05.2024 року шлюб між сторонами було розірвано. Відповідач дбає про свою дитину, хоче приймати участі у його житті та вихованні, спілкуватися з дитиною. Кожного разу при розмові з позивачем, відповідач цікавиться як його син, просить позивача дати йому поспілкуватися з дитиною, однак позивач його прохання ігнорує. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 12.08.2024 року клопотання адвоката Голуба Г.С., який діє в інтересах [PERSON] , задоволено частково. Залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Службу у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франкіської міської ради. В задоволенні решти клопотання - відмовлено. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 16.01.2025 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 14 год. 00 хв. 12.02.2025 року. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат Колошкін П.І. не з`явилися, однак на електронну адресу суду останній надсилав 18.06.2024 року та 07.01.2025 року заяви (а.с. 30, 173), в яких просив розгляд справи проводити за відсутності позивача та її представника, та задовольнити позовні вимоги. В засідання відповідач [PERSON] не з`явився, однак 12.02.2025 року його представник - адвокат Голуб Г.С. на електронну адресу суду надіслав заяву (а.с. 197), в якій просив судове засідання провести без участі відповідача та його представника. В судове засідання представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Стефанець Г.Я. не з`явилася, однак на адресу суду надіслала заяву (а.с. 177), в якій просила розгляд справи проводити без участі представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. В судове засідання представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франкіської міської ради, не з`явився, однак начальник служби Ірина Рохман на електронну адресу суду надіслала заяву (а.с. 191), в якій просила судове засідання проводити без участі їх представника, з урахуванням висновку служби у справах дітей. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] згідно свідоцтва про шлюб, перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.06.2020 року (а.с. 7), який рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 14.05.2024 року розірвано (а.с. 199-200). За час перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, де в графі «батько» вказано « [PERSON] », а в графі «мати» - « [PERSON] » (а.с. 8). Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. При вирішенні даного спору суд враховує, насамперед, інтереси неповнолітньої дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 Постанови від 30 березня 2007 року N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь яких доказів наявності виключних обставин, які б давали підстави для позбавлення батьківських справ відповідача суду не надано. Позивачем та її представником не було надано до суду доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків стосовно виховання сина, абсолютної байдужості батька до дитини, фактів заподіяння шкоди, даних про порушення відповідачем громадського порядку, зловживання спиртними та (або) наркотичними засобами, негативну характеристику його особистих якостей та способу життя. За змістом частин четвертої та п`ятої ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно письмового висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 180-184), який є додатком 1 до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області (а.с. 178), беручи до уваги рекомендації комісії з питань захисту прав дитини від 11.12.2024 року, з метою забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів дитини, виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] (відповідач) відносно дитини [PERSON] , [INFO] . У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що «звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. При прийнятті рішення по даній справі суд в першу чергу, виходячи з інтересів малолітньої дитини, враховує висновок виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області щодо обставин спору та про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] (відповідач) відносно його малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , який узгоджуються з фактичними обставинами справи. В судовому засіданні судом не встановлено злісного небажання [PERSON] (відповідач) виконувати свої обов`язки по вихованню сина. Матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідача батьківських прав. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що дійсно з 2023 року відповідач [PERSON] перебуває за кордоном, однак часто телефонує, виявляє бажання спілкуватися з сином, в телефонному режимі цікавився його здоров`ям та розвитком дитини, надає кошти позивачу на утримання сина (а.с. 58-63). Доводи позивача та її представника на те, що дитина проживає разом із матір`ю та не бачиться із відповідачем не є підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та їхніх прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу. Відповідач вивляє стійке бажання приймати участь у вихованні малолітньої дитини, піклуванні та спілкуванні з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, виявляє інтерес до життя дитини, допомагає матеріально. Суд вважає, що не активність або певна бездіяльність відповідача як батька, що пов`язана, зокрема з об`єктивними обставинами (перебування за кордоном) з урахуванням наведеного вище не може вважатися достатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. З урахуванням обставин справи та частиною 1 статей 3, 7 Конвенції про права дитини, частинами 7, 8 статті 7, статтею 164 СК України, піклуючись при цьому про інтереси дитини, для виховання якої необхідна участь обох батьків, суд приходить до висновку про відсутність виняткової ситуації, яка б викликала необхідність позбавити відповідача батьківських прав. Підсумовуючи викладене, виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з сином, з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав, враховуючи відсутність доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина, відсутності доказів того, що він не виконує своїх батьківських обов`язків, а також те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, яка застосовується лише тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними, суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача не відповідатиме інтересам дитини, тому в задоволенні позову слід відмовити. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові на - позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, судові витрати понесені позивачем слід віднести на її рахунок. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed