Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення із житлового приміщення без надання іншого житла, вимоги за яким уточнила заявою від 18.11.2024 № 64872/24 вх. Просила усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення [PERSON] із квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги обґрунтувала наступними доводами. Зазначила, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] , хоча має реєстрацію за іншою адресою. В цій квартирі був зареєстрований (знятий за її заявою з реєстрації в липні 2024 року), та фактично проживає на даний час її син [PERSON] . Проживання у її помешканні сина створює їй як власнику перешкоди у користуванні квартирою, оскільки він регулярно зловживає спиртними напоями, вчиняє в домі сварки, скандали та фізичне насильство щодо неї. Крім того, відповідач не дає будь- якого доступу до однієї з кімнат, що порушує її право як власника володіння, користування та її право відчуження, також відповідач псує меблі та все що знаходить у квартирі, кошти на сплату будь-яких комунальних послуг не дає. Також через його проживання, не може отримати субсидію на комунальні послуги якої потребує. Незважаючи на численні притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, своєї поведінки він не змінює, продовжує порушувати правила співжиття, проживаючи при цьому в квартирі, яка йому не належить. Неодноразово зверталася до поліції про виселення відповідача з її помешкання, але поліція ніяких дій не вчиняла і ніякі заходи впливу на нього не діють. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов у межах його доводів та просила задовольнити. Вказала, що відповідач може вночі ходити по квартирі, шуміти, чим створює їй некомфортні умови. Окрім того, пояснила, що у разі задоволення позову, вона не буде звертати рішення до виконання та виселяти відповідача. Таке рішення їй потрібно для відчуження даної квартири та придбання сину окремої квартири. Представник позивача адвокат Затинний С.С. позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Просив відмовити у його задоволенні. Підтримав поданий до суду відзив у якому зазначив, що позивачка виміщає на ньому свою ненависть і злість до покійного чоловіка, ображає та кривдить його як вдома, так і в присутності сторонніх осіб. Зводить на нього наклепи. Комунальні послуги сплачував регулярно, віддавав матері половину їх вартості. Проте, після хвороби має фінансові труднощі тому останнім часом кошти не надає. У судовому засіданні відповідач додатково пояснив, що він народився та постійно проживає у даній квартирі, іншого житла немає. Він займає кімнату на другому поверсі, де є окремий санвузол, та окремих вхід через вулицю. Проте, кухня, якою він користується, розташована на першому поверсі,тому їм доводиться перетинатися. Сварки виникають через постійні провокації матері. Постанови про притягнення до адмінвідповідальності ухвалювалися за сімейне насильство, він їх не оскаржував. Ухвалою суду від 10.09.2024 у справі відкрите спрощене позовне провадження, призначений судовий розгляд з викликом сторін. Заслухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідача, показання свідка, дослідивши письмові матеріали справи , та оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1 та 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч.І ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.І ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права встановлює право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб та будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. За змістом ч.І ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Вселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Так, власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном шляхом виселення членів сім`ї та інших громадян із належного йому на праві власності житлового приміщення, але за наявності умов, які передбачені ч.І ст. 116 ЖК України. Згідно ч.І ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. З вказаної норми можна дійти висновку, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливе лише у разі: систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; використання його не за призначенням; систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть, зокрема, бути припиненням дії, що порушує право власності. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі Договору про поділ нерухомого майна від 01.11.2018 року, посвідченому приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Степурою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2932. З оглянутого судом витягу з реєстру територіальної громади вбачається, що [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , та згідно довідки ОСББ «Майновий комплекс «Дубенський» від 28.08.2024 вих.№ 28/08 , проживає за місцем реєстрації. Як встановлено судом, відповідач до 10.05. 2024 був зареєстрований у спірній квартирі, знятий з реєстрації за заявою позивачки, проте у квартирі продовжує проживати та користуватися нею. Судом не встановлено наявність у власності чи користуванні відповідача іншого житла. Допитана судом свідок [PERSON] , яка приходиться рідною сестрою позивачці, суду показала, що відповідач народився та постійно проживає у кв. [ADDRESS] , іншого житла у нього немає. Фактично вона та сторони у справі проживають на одному подвір`ї. Будинок розділений на дві квартири, є їхньою з сестрою спадщиною. Показала, що позивачка постійно провокує скандали з сином, ображає його. Вони займають у будинку різні кімнати. Відповідач за характером не є агресивним, може вжити спиртне, але не зловживає цим. Окрім того, судом встановлено, що [PERSON] Рівненським РУП ГУНП в Рівненській області вносився в облік як «кривдник» на період з 18.06.2023 до 18.06.2023 виносився терміновий обмежувальний припис. З оглянутого судом листа Рівненського районного управління поліції ГУ НП в Рівненській області НП України від 08.08.2024 № 1331/200/04-24, 18.06.2023, 14.02.2024 складалися протоколи про адміністративне правопорушення за ч.І та ч.2 ст. 173-2 КУпАП відносно [PERSON] , та постановою Рівненського міського суду від 01.03.2024 притягувався до адміністративної відповідальності за ч.І та ч.2 ст. 173-2 КУпАП (справи №569/12010/23 та №569/3907/24). Проаналізувавши встановлені судом докази, вбачається, що відповідач є рідним сином позивачки, був зареєстрований в квартирі, належній на праві власності позивачки, яку вона успадкувала від батьків, за зяавою власниці був знятий з реєстрації у даній квартирі, проте продовжує проживати в ній, іншого житла немає, позивачка має у власності інше житло, в якому зареєстрована. Побут сторін в основному облаштований так, що в питаннях проживання вони можуть користуватися житлом не створюючи один одному некомфортних умов, оскільки в квартирі, яка розміщена у приватному будинку сторони проживають на різних поверхах, лише кухня є спільною. Заява позивачки щодо не звернення рішення до виконання, а лише його наявність є неправозгідною, та суперечить основним положенням принципу легітимного очікування, оскільки до суду звертаються за захистом порушеного права останньою стадією якого є його виконання рішення суду чим відновлюється порушене право позивача. Отже, з`ясувавши повно та всебічно обставини, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить висновку що позовна заява до задоволення не підлягає. Разом з тим, суд вважає за доцільне попередити [PERSON] про дотримання правил співжиття в квартирі [ADDRESS] з власником [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed