Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та змінити розмір стягуваних аліментів із [PERSON] на утримання сина [PERSON] з 1/4 частини заробітку на тверду грошову суму у розмірі 2000,00 грн, щомісячно до його повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем - [PERSON] . Від шлюбу народився син - [PERSON] , [INFO] . З причини неможливості сумісного проживання та різних поглядів на сімейні стосунки, шлюб між позивачкою та відповідачем 20.08.2020 було розірвано. 17.12.2021 рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини в розмірі частини від усіх видів його доходів. Після розірвання шлюбу з [PERSON] позивачка створила нову сім`ю і 14.02.2022 зареєструвана шлюб з [PERSON] . Весь цей час вихованням сина [PERSON] займалася позивачка та її чоловік [PERSON] . Відповідач не надає матеріальної допомоги по утриманню сина, заборгованість зі сплати аліментів станом на 22.03.2024 становить 45443,45 грн. Також відповідач не приймав будь-якої участі у вихованні та розвитку дитини, тобто батьком рахувався тільки формально. Батьком для [PERSON] в повноцінному розумінні цього слова став нинішній чоловік позивачки, який піклується та виховує дитину як свою власну. Таким чином, протягом трьох років відповідач, як батько, без будь-якої поважної причини допустив умисну винну бездіяльність по виконаню своїх батьківських обов`язків стосовно власного неповнолітнього сина. 26.06.2024 рішенням виконавчого комітету Піщанобрідської сільської ради затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до сина [PERSON] , [INFO] . Наведене свідчить про те, що відповідач [PERSON] безпричинно та протягом тривалого часу самоусунувся від виховання та матеріального забезпечення дитини, її життям не цікавиться, не спілкується з нею, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний і навчальний розвиток, що в свою чергу свідчить про свідоме та винне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків протягом тривалого часу. Будь-яких дій щодо виховання та навчання дитини, забезпечення її розвитку відповідач протягом майже всього життя сина не вчинив. Суд, ухвалою від 30.09.2024, за вказаним позовом відкрив провадження у справі №387/1280/24 за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 24.10.2025. Підготовче судове засідання у визначену судом дату (24.10.2024) не відбулось у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Підготовче засідання призначено на 25.11.2024. 25.11.2024 відповідачем подано до суду заяву, в якій позовні вимоги позивачки не визнає. За наслідками підготовчого засідання 25.11.2024, судом постановлено ухвалу, якою продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, в судовому засідання оголошено перерву до 24.12.2024. Виконавши завдання підготовчого провадження, судом закрито дану стадію цивільного процесу та призначено справу до розгляду по суті на 23.01.2025, про що 24.12.2024 постановлено відповідну ухвалу. За наслідками судового засідання 23.01.2025, розгляд справи відкладено на 07.02.2025, з підстав невяки відповідача в судове засідання та відсутності доказів повідомлення останнього про дату, час та місце розгляду справи. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник позивача - адвокат Ведющенко В.В. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Додатково зазначили, що батько родину залишив ще до народження [PERSON] , після народження не шукав зустрічі із сином. Відповідач має заборгованість зі сплати аліментів, матеріально дитині не допомогає, участі в житті та вихованні динити не приймає. Наголосили на тому, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження участі у вихованні сина. А тому, в інтересах дитини, просили позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову, стверджував, що позивачка не дозволяє бачитись із сином. Не заперечив наявність заборгованості по сплаті алміментів. При цьому зазначив, що від сплати аліментів не відмовляється та буде погашати наявну заборгованість по мірі можливості. Наголосив, що працює трактористом, робота посезонна, тому наразі заборітку немає. Стверджував, що любить сина та має бажання брати участь у його вихованні, проте позивачка позбавляє його такої можливості, на неодноразові прохання побачитися з сином [PERSON] відмовляла в цьому. Представник третьої особи орган опіки та піклування виконавчого комітету Піщанобрідської сільської ради в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, висловились, що позов [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав підтримують в повному обсязі. Суд, заслухавши сторін та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Піщанобрідською сільською радою Добревеличківського району Кіровоградської області від 15.12.2020 встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , актовий запис про народження №22. Його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). З копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого Добровеличківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 20.08.2020 встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] 20.08.2020 розірвано, актовий запис №9. Після державної реєстрації розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с. 9). Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 17.12.2021 у справі № 387/813/21 постановлено: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 ( однієї/четвертої ) частки всіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON] на особисте утримання [PERSON] , аліменти в розмірі 1/4 (однієї/четвертої) частки всіх видів доходів відповідача щомісячно до досягнення сином [PERSON] , [INFO] , трьохрічного віку (а.с. 10-12). Відповідно до копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів випливає, що у боржника [PERSON] , станом на 22.03.2024 наявна заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина в розмірі 45443,45 (а.с. 14). З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого Добровеличківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 14.04.2022 встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 14.04.2022 зареєстровано шлюб, актовий запис 43. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] (а.с. 13). Зі змісту характеристики №19 від 16.08.2024 Закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №3 «Капітошка» Помічнянської міської ради слідує, що [PERSON] , [INFO] , був прийнятий до дошкільного навчального закладу №3 «Капітошка» м. Помічна 03.06.2024 у другу молодшу групу №2. Адаптаційний період проходить успішно, дитина поступово звикає до дитячого колективу. Емоційний фон позитивний, психологічний стан у нормі, бувають випадки прояву агресії до однолітків. Мати [PERSON] достатньо приділяє уваги дитині. Вчасно приводить до садочка та забирає додому. Батьківську плату за харчування дитини вносить вчасно. Зовнішній вигляд [PERSON] відповідає всім санітарно-гігієнічним нормам. Одяг і взуття завжди чисті і відповідного розміру і сезону. Своєчасно отримує належні профілактичні щеплення. В ігровій діяльності перевагу віддає будівельному матеріалу, іграшкам. Поступово починає розуміти вимоги вихователя, виконувати вказівки та доручення вихователів. Мовленний розвиток та словниковий запас на належному рівні. Володіє згідно вікові навичками самообслуговування. У спілкуванні з дорослими і однолітками стриманний. Соціальні норми поведінки засвоює та використовує в повсякденному житті. Єфективним методом заохочень є похвала. За час з 03.06.2024 і по теперішній час перебування дитини у закладі дошкільної освіти батько [PERSON] не з`являвся та участі у житті та вихованні [PERSON] працівниками не спостерігалось. Вихованням дитини на протязі цього періоду займалась виключно мати - [PERSON] (а.с. 17 на звороті). Відповідно до довідки -характеристики №1186 від 13.11.2023, виданої Піщанобрідською сільською радою, [PERSON] , 1997 року народження, дійсно зареєстрована та проживає в [ADDRESS] . Компрометуючими матеріалами відносно [PERSON] Піщанобрідська сільська рада не володіє (а.с 17). Згідно із висновком органу опіку та піклування Піщанобрідської сільської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Піщанобрідської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області від 26.06.2024 №68, у ході вивчення матералів було встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживали в шлюбі 9 місяців. Після розірвання шлюбу народився син, [PERSON] , [INFO] . Спільне життя у батьків не склалося. В 2020 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Батьки вже тривалий час не підтримують відносини між собою, проживають окремо. До складу сім`ї [PERSON] входять: син - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] . На засіданні комісії [PERSON] повідомила, що батько [PERSON] не бере участі у житті дитини, не цікавиться його здоров`ям, вихованням, розвитком, має заборгованість по аліментах, станом на 23.03.2024 рік становить 79019,17 грн. [PERSON] на засіданні комісії повідомив, що він не цікавиться життям та здоров`ям сина, не відвідував його, не приймав участі в житті та вихованні малолітнього сина. Також повідомив, що не буде сплачувати заборгованість по аліментах поки не розблокують його банківські карти. Враховуючи вищевикладене та в інтересах динити, з метою захисту прав та інтересів дитини, беручи до уваги рекомендації комісії з захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважає доцільно позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Одночасно перереджено [PERSON] змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо виховання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 15, 16). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК Україн передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 150 Сімейного кодексу України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, крім іншого, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав, що надання батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням їх характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи - відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (п.п 57, 58). У справі «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року, п.п. 47-49) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (пункти 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав») (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23.11.2020, справа №227/2272/18). Верховний Суд у постанові від 06.05.2020, справа №753/2025/19, дійшов наступного висновку: «Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі №204/1199/16-ц (провадження №61-170св17) зроблено висновок, що не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків факт стягнення з батька аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Аналізуючи вимоги та положення зазначеного вище законодавства, а також враховуючи, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав її батьків, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності (виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків), а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними, і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Під час розгляду даної справи судом не встановлено фактів умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, вчинення ним будь-якого негативного психологічного тиску на свою дитину, спричинення їй будь-якої моральної чи фізичної шкоди, про що суду не надано доказів. Таким чином судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Позивач наголошувала в судовому засіданні, що відповідач відсутній в житті сина взагалі, не цікавиться ним, проте в судовому засіданні відповідач наголошував на тому, що неодноразово прохав позивачку про зустріч з сином, але остання відмовлялася, однак доказів на підтвердження як доводів позивача так і доводів відповідача суду не надано. Сам відповідач заперечував проти позбавлення його батьківських прав, зазначав що він любить сина, має бажання спілкуватися з ним та брати участь у його вихованні, проте не володів правовими механізмами, як це зробити. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про інтерес батька до дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1 та 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому суд вважає, що висновок органу опіку та піклування Піщанобрідської сільської ради, затверджений рішенням виконавчого комітету Піщанобрідської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області від 26.06.2024 №68, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] є недостатньо обґрунтованим, у ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Цей висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, в ньому не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. При цьому органом опіки і піклування не виявлено умисної поведінки батька щодо невиконання ним батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. За таких обставин, суд, оцінивши зазначений висновок у сукупності з іншими доказами, що сам по собі він не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення відповідача батьківських прав, не вбачає правових підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносного його сина [PERSON] .. З урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про те, що відповідач [PERSON] здійснював заходи щодо виконання своїх батьківських обов`язків та вчиняв дії щодо усунення перешкод у спілкуванні та вихованні сина, зокрема відсутні докази, що він звертався до правоохоронних органів із заявою про перешкоджання здійснення батьківських прав та обов`язків щодо сина, а також не звернувся до суду з позовом про визначення способу участі у вихованні сина. Крім того, відповідачем не спростовано факт, що він не бере участі в утриманні сина, що є одним з елементів неналежного виконання батьківських обов`язків відносно нього, яке має тривалий характер. Виходячи з викладеного, суд вважає, що [PERSON] слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків. Розглядаючи вимогу позивачки про зміну розміру стягуваних аліментів, суд зважає на наступне. На обгрунтування зазначеної вимоги позивачка вказує, рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 17.12.2021 було стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання сина в розмірі частки всіх доходів заробітку. З огляду на те, що відповідач офіційно не працевлаштований, має нерегулярний дохід, має заборгованість зі сплати аліментів, позивачка вважає за доцільне просити суд змінити розмір стягуваних з відповідача [PERSON] аліментів в частці на тверду грошову суму, а саме в розмірі 2000,00 грн щомісячно на утримання сина [PERSON] . Відповідач в судовому засіданні зазначену вимогу позивачки визнав. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягненнянею повноліття. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно із частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Водночас, правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями ст. 182-184,192 СК України. Так, відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже зміна способу стягнення аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України) і зміна визначеного раніше розміру аліментів (ч. 1 ст. 192 СК України) є різними правовими інститутами. Водночас, ці інститути тісно пов`язані між собою. Зазвичай зміна способу стягнення аліментів тягне і зміну розміру (збільшення, зменшення) раніше обумовлених чи присуджених аліментів, зміна способу стягнення аліментів може слугувати засобом, методом зміни розміру стягуваних аліментів. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.181, 192 Сімейного кодексу України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Такий висновок також узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс-13, відповідно якою вимоги зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватись, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст.182 - 184 СК України, не може обумовлюватись разовим її здійсненням й відповідно з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження. Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Вказана стаття не містить будь-яких умов за яких одержувачу аліментів може бути відмовлено судом у способі стягненні аліментів. Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 березня 2020 у справі №759/10277/18, згідно із яким спосіб стягнення коштів на утримання дитини визначається за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. Тобто, позивач наділений абсолютним правом на зміну способу стягнення аліментів. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 372/2393/17, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце як внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів, так і внаслідок бажання стягувача змінити спосіб стягнення аліментів в силу інших обставин. Тобто, зміна способу стягнення аліментів передбачає зміну їх розміру. Разом з тим, змінюючи спосіб стягнення аліментів з платника, суд має визначити їх розмір за правилами, встановленими ст. 182 СК України, тобто з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей і інших утриманців, наявності рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведених стягувачем аліментів витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інших обставини, що мають істотне значення. Варто зауважити, що відповідач не заперечує щодо зміни способу стягнення аліментів на утримання дитини. Частиною 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Як вказує позивачка, стягнення аліментів в твердій сумі в розмірі 2000,00 грн має сприяти сплаті відповідачем аліментів, оскільки є меншим від розміру, визначеного рішенням Доброведичківського районного суду Кіровоградської області від 17.12.2021. Відповідач зазначив, що у нього змінився сімейний стан, ним створено нову родину де народилася дитина. При цьому наголосив на тому, що стабільного доходу немає, оскільки працює посезонного. На думку суду ця обставина є підставою для зміни розміру аліментів та відповідатиме положенням ст.192 СК України. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що в разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів (частина перша статті 192 СК України). З огляду на викладене, позовна вимога про зміну розміру аліментів позов підлягає задоволенню. Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ст.185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). В разі невиконання цього обов`язку в добровільному порядку особа має на право звернення із позовом про стягнення додаткових витрат на дитину (дітей) у разі наявності обставин, передбачених ст.185 СК України. Сплата аліментів при визначеному новому способі проводиться з дня набрання рішенням законної сили (п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). Таким чином, аліменти на утримання дитини у новому розмірі підлягають стягненню від дня набрання чинності даним рішенням суду. Щодо розподілу судових витрат. При зверненні до суду з позовною заявою позивачкою, за вимогу про позбавлення батьківських прав, сплачено 1211,20 грн судового збору. Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги про позбавлення батьківських прав, судовий збір суд залишає за позивачем. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Ураховуючи те, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви про зміну розміру аліментів на підставі п. 3) ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір у розмірі 1211,20 грн потрібно стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial