Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

22.05.2024 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дітей, в якій позивач просить суд визначити місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що починаючи з 30.04.2016 року він - [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу вони мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що шлюбні відносини між ним та дружиною припинені, за наслідком чого було прийнято рішення про розірвання шлюбу, а відповідне питання перебуває на розгляді у Київському районному суді м. Одеси в провадженні по справі №947/9932/24. Позивач вказує, що станом на час звернення до суду з даним позовом, спільні з відповідачкою діти проживають разом з ним. Позивач стверджує, що відповідачка зловживає вживанням спиртних напоїв, що у тому числі підтверджується довідкою №13 від 06.02.2023 року згідно з якою, [PERSON] пройшла процедуру протиалкогольного лікування методом кодування строком на три роки. Відповідно до виписки епікриз №38 від 29.02.2024 року у [PERSON] встановлено діагноз психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Також довідкою встановлено, що відповідачка в клініку звернулась самостійно на реабілітацію, зі скаргами на поганий сон, тривале зловживання алкоголем. У відділені нічим себе не проявляла, протягом декількох діб психічний та соматичний стан був нестабільний, пред`являла скарги на поганий стан почуття, була емоційно подавлена. За наслідком чого, позивач вказує, що незважаючи на пройдене лікування шляхом кодування строком на три роки, відповідачка не позбулася алкогольної залежності. Позивач вважає, що зловживання алкогольними напоями матір`ю може нанести непоправну шкоду вихованню та розвитку дітей. Проживання дітей разом із відповідачкою, яка страждає на алкогольну залежність має руйнівний вплив на психіку дітей, які відчувають безпорадність та живуть у постійному стресі. Крім того, зловживання алкогольним напоями знижує здатність матері належним чином піклуватися про дітей, забезпечувати їх базові потреби та створювати безпечне середовище для їх розвитку. Таким чином, з огляду на тривале зловживання відповідачкою алкогольних напоїв та її психічний стан, які підтверджуються медичними довідками, визначення місця проживання дітей разом із матір`ю, на думку позивача, буде суперечити найкращим інтересам дітей та може завдати шкоду їх психічному здоров`ю та гармонійному розвитку. Позивач вказує, що він займається вихованням та розвитком дітей, в його силах забезпечити повноцінний та гармонійний розвиток дітей, через визначення їх місця проживання разом із батьком. Приймаючи викладені обставини, позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 07.06.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 05.11.2024 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено залучити до участі по справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [INFO] . 28.11.2024 року представником позивача надано до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи оригіналу висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 22.11.2024 року за №3022/01-11 «Про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ». 17.12.2024 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні, а також зобов`язано сторону позивача забезпечити явку малолітньої дочки позивача - [PERSON] , [INFO] , до судового засідання, для з`ясування думки дитини з приводу даного спору. 07.01.2025 року до суду надійшли письмові пояснення від представника третьої особи - [INFO] , у відповідності до яких останній просить суд відмовити у задоволенні позову, з посиланням на те, що у даному випадку [INFO] наголошує, що обов`язок оновити власні дані покладено законодавцем саме на призовників, військовозобов`язаних та резервістів, при чому визначено декілька шляхів для такого оновлення і наявність підтвердження того факту що протягом 60 днів починаючи з 18.05.2024, до теперішнього часу позивачем свої персональні дані не були оновлені. До персональних даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста належать, зокрема, відомості про наявність права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. (частина перша статті 7 Закону України « Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів»). На момент подачі цих пояснень, в [INFO] відсутні відомості про перебування позивача на військовому обліку за задекларованим (зареєстрованим) місцем проживання, а також відсутні персональні дані, зазначені у статті 7 Закону України "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів". У зв`язку з цим, на задекларовану адресу позивача 06.01.2025 направлено повістку №х7437 від 04.01.2025 про виклик 13.01.2025 до [INFO] для уточнення військово-облікових даних. До судового засідання призначеного на 20.01.2025 року з`явились у тому числі: позивач - [PERSON] , який заяву підтримав, просив суд задовольнити, а також повідомив, що малолітні діти проживають разом з ним, матір дітей участі у виховані та їх утриманні не приймає. Також до судового засідання з`явилась - малолітня [PERSON] , яка надала пояснення і підтвердила, що більше року мешкає разом з молодшим братом [PERSON] , спільно з батьком - [PERSON] . Також дитина підтвердила, що матір, на протязі їх проживання з батьком, фактично не бачила, однак коли іноді приходила, матір перебувала у алкогольному сп`янінні. Малолітня підтвердила своє бажання на проживання разом з батьком, а також створення ним умов для її та молодшого брата виховання, зростання і проживання. До судового засідання призначеного на 05.02.2025 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце повідомлялись належним чином. Від представника позивача 04.02.2025 року до суду надійшла заява про підтримання заявлених вимог, розгляд справи за його відсутності, а також відсутності заперечень проти заочного розгляду справи. Від представника третьої особи - [INFO] також надійшла до суду заява про відмову у задоволенні позову та розгляд справи за його відсутності, з посиланням на намір позивача ухилитись від військового обов`язку. Інші сторони по справі про причини неявки суд не повідомили, відповідачка відзив на позовну заяву не надала. Щодо повідомлення відповідачки по справі, суд зазначає наступне. Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з відповіддю №634660 від 10.06.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру, [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак знята з реєстраційного обліку 05.04.2024 року. За наслідком викладеного, повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення судового засідання здійснювалось шляхом надання оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого, відповідачка у відповідності до приписів ч.11 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленою належним чином. Додатково, уся судова кореспонденція суду, у тому числі копія ухвали про відкриття провадження по справі, судові повістки, скеровувались судом разом з рекомендованим поштовим повідомленням про відправлення поштової кореспонденції на ім`я [PERSON] за останньою відомою адресою її місця реєстрації: [ADDRESS] , а також за повідомленою позивачем адресою її можливого проживання: [ADDRESS] . Однак, усі поштова кореспонденція скерована на ім`я відповідачки була повернута до суду без вручення, з причини відсутності адресата за зазначеною адресою. Частиною 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Також, у відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. За наслідком викладеного, суд вважає, що відповідачка належним чином повідомлена про дату, час і місце проведення судового засідання, однак не з`явилась до судового засідання, без поважних причин, не скориставшись процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав для відкладення судового засідання чи оголошення перерви в судовому засіданні у відповідності до положень статті 223 ЦПК України, судом не встановлено. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Приймаючи викладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 05.02.2025 року за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, за згодою сторони позивача, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] та відповідачка - [PERSON] починаючи з 30.04.2016 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб видане повторно Київським районним у місті Одесі ВДРАЦС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Одеса) 16.01.2020 серії [NUMBER] . Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 09.05.2024 року по цивільній справі № 947/9932/24, яке набрало законної сили 11.06.2024 року. За час перебування у шлюбу, сторони мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20.07.2023 року та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Діти сторін по справі, станом на час розгляду справи є малолітніми. [PERSON] та [PERSON] спільно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягами з територіальної громади, виданими 29.04.2024 року Державним підприємством «ДІЯ». Як вбачається, зареєстрованим місцем проживання дітей є зареєстроване місце проживання їх батька - [PERSON] , що підтверджується відповідним записом у паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданим 25.04.2014 року Христинівським РС УДМС України в Черкаській області на його ім`я, а також отриманою судом відповіддю з відділу адресно-довідкового бюро ГУДМС України в Одеській області. Матір дітей - [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за вищевказаною адресою: [ADDRESS] , однак 05.04.2024 року знята з реєстраційного обліку, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповіддю з відділу адресно-довідкового бюро ГУДМС України в Одеській області та відповіддю №634660 від 10.06.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру. Позивач вказує, що малолітні діти сторін по справі проживають разом з ним, відповідачка мешкає окремо, зловживає алкогольними напоями, за наслідком чого місце проживання дітей з матір`ю може нашкодити інтересам дітей, у зв`язку з чим вважає за необхідним врегулювати питання з приводу визначення місця проживання їх спільних дітей у судовому порядку, оскільки між ним та відповідачкою відсутня домовленість з даного питання в добровільному і позасудовому порядку, що в свою чергу впливає на права та інтереси дітей. Отже, правовідносини по даній справі що виникли між сторонами з приводу визначення місця проживання їх спільних малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , урегульовано Сімейним Кодексом України. Частиною 3 статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Стаття 8 Конвенції про права дитини включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Hokkanen v. Finland» від 23 вересня 1994 року та у справі «Fuєcг v. Romania» від 13 липня 2010 року). Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року). Відповідно до частини 1 статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин 4, 3 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Частиною 1 статті 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Частинами 2, 3 статті 161 СК України передбачено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Загальні положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «M.S. v. UKRAINE», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «HUNT v. UKRAINE» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Згідно з частинами 4, 5 статті 19 СК України, при розгляді судом спорів, зокрема, щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Разом з тим, суд зазначає, що частинами 1-4 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.1-3 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи вищевикладені норми процесуального, національного так і міжнародного законодавства, надаючи оцінку наданим сторонами по справі доказам на підтвердження заявлених вимог та викладених заперечень, суд зазначає наступне. Як вже встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.04.2016 року по 11.06.2024 року, за час перебування в якому мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які спільно зареєстровані за однією адресою проживання разом з батьком - [PERSON] , а саме: [ADDRESS] . Матір зареєстрованого місця проживання починаючи з 05.04.2024 року не має, доказів в спростування чого останньою. Також під час розгляду справи не надано. Судом встановлено, що вказана квартира, в якій зареєстровані батько та малолітні діти, зареєстрована на праві власності за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №112354946 від 31.01.2018 року. Як вбачається батько дітей - [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, має постійні доходи, у відповідності до відомостей з Пенсійного фонду України про застраховану особу, [PERSON] працевлаштований у Приватному підприємстві «ЄВРО ПЛАСТ», за 2023 рік отримав ходи в загальному розмірі 209711,61 грн. У відповідності до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимостей» за №ВР-002530388, [PERSON] станом на 15.04.2024 року до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Згідно з наданими до суду копіями декларацій №0001-Р643-Т8А0 та №0001-57Н3-Т8А0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу вбачається, що [PERSON] були укладені відносно малолітніх: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , вказані декларації для надання первинної медичної допомоги дітям. Судом встановлено, що малолітня - [PERSON] , [INFO] , навчається у Одеській гімназії №33 Одеської міської ради у 7-му класі, що підтверджується наданою характеристикою директором зазначеного закладу. У відповідності до даної характеристики підтверджено, що дитина навчається у цьому закладі з 1-гог класу. Дитина зарекомендувала себе , як дисциплінована, працелюбна, уважна учениця. Має добрий загальний розвиток. Засвідчено, що дитина проживає разом з батьком. Батько постійно підтримує зв`язок із класним керівником та адміністрацією гімназії, контролює навчання дитини, цікавиться її успіхами та досягненнями. Мати дитини навчальним процесом, успіхами дочки не цікавиться. Малолітній - [PERSON] , [INFO] , навчається у Одеському закладі дошкільної освіти «Ясла-Садок» №267 Комбінованого типу Одеської міської ради, що підтверджується наданою характеристикою директором зазначеного закладу від 07.05.2024 року за вих. №01-14\\97. У відповідності до даної характеристики підтверджено, що дитина проявляє себе як активний, ввічливий та доброзичливий, активно приймає участь в ігровій діяльності. Психічний та фізичний розвиток дитини відповідає віку. Засвідчено, що дитина проживає з батьком. Дитина має охайний вигляд, без виражених особливостей та відповідає віку. Бать завжди тримає зв`язок з педагогами та адміністрацією закладу, цікавиться інтересами та прогресом сина. Консультується з педагогами щодо навчання та виховання сину. Засвідчено, що мати до закладу дошкільної освіти не навідується, успіхами дитини не цікавиться. Також з поданих до суду доказів судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , перебувала на лікуванні і пройшла у ТОВ «Клініка Віта Сана» процедуру протиалкогольного лікування методом кодування строком на три роки, що підтверджується довідкою зазначеного закладу від 06.02.2023 року за вих. №13. У відповідності до довідки ТОВ «Клініка Віта Сана» від 29.02.2024 року за вих. №38 вбачається, що наступного року, [PERSON] , [INFO] , знов проходила реабілітацію у даному закладі з 17.02.2024 року по 29.02.2024 року, під час було встановлено діагноз: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Синдром залежності, на теперішній час утримання, в умовах, що виключають вживання. F10.21. Будь-яких інших доказів, у тому числі з боку відповідачки на підтвердження проживання, виховання, утримання, чи вчинення дій з створення умов для розвитку, життя і виховання малолітніх дітей, у тому числі доказів на підтвердження: власних особистих якостей, як матері дітей; доказів на підтвердження відносин, які існують між нею, як матір`ю і дітьми; доказів на підтвердження виконання і способів виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей; доказів як нею, як матір`ю, враховуються інтереси дітей; доказів на підтвердження рівня взаєморозуміння між нею та дітьми; доказів на підтвердження наявності у неї можливості створити дитині умови для виховання і розвитку, проживання, дітям, тощо, до суду в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано. Також, під час розгляду справи, на виконання положень статті 19 СК України, до суду надано оригінал висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 22.11.2024 року за №3022/01-11 «Про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ». У відповідності до вказаного висновку, комісія з питань захисту прав дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради вважає можливим визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] , [INFO] . Вказаним висновком також засвідчено, що 30 травня 2024 року фахівцем із соціальної роботи Центру соціальних служб Одеської міської ради у Київському районі складено акт оцінки потреб сім`ї/особи, відповідно до якого встановлено, що [PERSON] , [INFO] , здатний виконувати батьківські обов`язки щодо виховання та догляду за малолітніми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного 02 серпня 2024 року уповноваженими особами територіального відділу Служби у справах дітей Одеської міської ради у Київському районі за місцем проживання [PERSON] , [INFO] , малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , встановлено, що житло розміщене на п`ятому поверсі двадцяти чотирьохповерхового будинку, складається з двох кімнат. Умови проживання задовільні, сучасний ремонт. Для дівчинки виділена окрема кімната, яка обладнана необхідним меблями та технікою. Малолітній [PERSON] має окреме ліжко, проживає разом з батьком в одній кімнаті. Висновком засвідчено, що під час бесіди з уповноваженими особами територіального відділу Служби у справах дітей Одеської міської ради у Київському районі, малолітня [PERSON] , [INFO] , повідомила, що останній раз розмовляла з матір`ю два місяці назад по телефону. Дитина зазначила, що мати під час цієї розмови була в нетрезвому стані. Мати взагалі не проявляє ініціативи у спілкуванні та вихованні дітей, не цікавиться їх життям, досягненнями та культурним розвитком. Мати дітей - [PERSON] , [INFO] , відповідно до акту бесіди від 06 серпня 2024, складеного уповноваженими особами територіального відділу Служби у справах дітей Одеської міської ради у Київському районі, на теперішній час проживає у м. Первомайськ Миколаївської області. Надала заяву, в якій не заперечує щодо визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] , [INFO] . Малолітня [PERSON] , [INFO] , на засіданні Комісії, яке відбулось 14 листопада 2024 року, повідомила, що бажає проживати з батьком. З матір`ю останній раз бачилась та спілкувалась дуже давно, з днем народження дівчинку не вітала. Частинами 5-6 статті 19 СК України передбачено, що Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд зазначає, що стороною відповідача під час розгляду справи не було висловлено жодних заперечень проти висновків органу опіки та піклування викладених у висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 22.11.2024 року за №3022/01-11, як і не висловлено заперечень проти відповідного рішення. Також відповідачем не надавалось жодних доказів чи доводів, що вказаний висновок: винесено з порушенням встановленого законодавством порядку; викладені у висновку обставини не відповідають фактичним обставинам між сторонами; або висновок є неповним чи не обґрунтованим. Враховуючи викладене, надаючи оцінку вказаному висновку, судом приймається, що останній не спростований сторонами по справі, охоплює усі необхідні аспекти для розв`язання питання про визначення місця проживання дитини, висновок відповідає вимогам пункту 72 Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №366, а також не суперечить іншим доказам наявним в матеріалах справи. За наслідком чого, вказаний висновок Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 22.11.2024 року за №3022/01-11, приймається судом в якості належного доказу та враховується у відповідності до положень статті 19 СК України під час розв`язання даного спору щодо визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Суд також зазначає, що під час розв`язання даного спору, судом було заслухано в судовому засіданні 20.01.2025 року думку малолітньої - [PERSON] , [INFO] , яка підтвердила, що вже біля року вона проживає з братом спільно з батьком. Матір не проявляє інтересу до їх проживання, а коли приходила була у нетверезому стані. Дитина зазначила, що дійсно бажає проживати спільно з батьком, який піклується про неї та молодшого брата. Судом встановлено, що висловлені пояснення дитини не суперечать раніше висловленим поясненням, які зазначені у висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 22.11.2024 року за №3022/01-11. Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим, що малолітні діти сторін по справі: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають спільно з батьком, окремо від матері. Батьком належним чином виконуються покладені на нього обов`язки з утримання і виховання дітей, останнім створені умови для належного проживання, розвитку і зростання дітей у гармонійному середовищі, між ними існують сталі і соціальні зв`язки, батько характеризується позитивно, що підтверджується належними, достовірними та достатніми доказами наявними в матеріалах справи. Будь-яких доказів у спростування вищенаведених обставин, матеріали справи не містять. Доказів на підтвердження необхідності розірвання сталих і соціальних зв`язків малолітніх дітей з батьком - [PERSON] , з яким вони проживають та перебувають у безпеці, відповідачкою до суду не надано, як і доказів на підтвердження того, що прихильність дітей більша до [PERSON] , або відповідачкою можуть бути створені найкращі умови для виховання, розвитку і зростання дітей. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вирішила за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Вирішуючи спори у цій категорії справ, суд має враховувати низку чинників: ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2020 року у справі № 727/3856/18 (провадження № 61-5323св19)). Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20)). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства». Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21)). Приймаючи вищевикладені обставини в цілому, суд вважає, що у спірних правовідносинах якнайкращим інтересам малолітніх: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , відповідатиме визначення місця їх проживання разом з батьком - [PERSON] , [INFO] , у звичному для дітей середовищі. Крім того, суд зазначає, що визначення місця проживання малолітніх: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, не можна тлумачити, як наявність у батька переваги перед матір`ю, оскільки мати дитини у такому випадку не обмежена у своєму праві на прийняття участі у спілкуванні, вихованні і утриманні дітей. Суд зазначає, що Європейським судом з прав людини в Рішенні від 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України» визначено зміст поняття «інтересів дитини» та їх місця у взаємовідносинах між батьками, зокрема вказано, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Визначення місця проживання дітей разом з батьком, не припиняє зв`язків дітей з матір`ю, оскільки вказане не позбавляє її прав і не звільняє від виконання батьківських обов`язків. Матір, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про їх здоров`я, стан розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати. Щодо заперечень третьої особи - [INFO] проти задоволення позову, суд вважає безпідставними, враховуючи, що повідомлені третьою особою обставини про розповсюдження на позивача військового обов`язку, а також скерування третьою особою останньому повістки про виклик для уточнення військово-облікових даних, не є предметом розгляду у даній справі, який в свою чергу виник з сімейних правовідносини між батьками, по відношенню до власних дітей ї визначення їх місця проживання. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом також приймається, що згідно з ч. 1 ст.124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Крім того, суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, виходячи як з найкращих інтересів малолітніх дітей сторін по справі, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Пунктом 6 частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання зокрема як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що під час звернення до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн. Враховуючи викладене, задоволення позову, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, стягненню з відповідачки на користь позивачки у відшкодування витрат зі сплати судового збору підлягає 1211,20 грн. При вищевикладених обставинах та

Outcome: approved