Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-10 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 07.02.2020 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено кредитний договір № 1686238, за умовами якого ТОВ «МІЛОАН» зобов`язалося надати [PERSON] погоджену суму кредиту, а [PERSON] зобов`язалася у встановлений в договорі строк повернути кредит, сплатити проценти за користування ним, одноразову комісію, а також виконати інші обов`язки, передбачені договором. ТОВ «МІЛОАН» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, а [PERSON] допустила прострочення грошового зобов`язання в частині повернення тіла кредиту, сплати процентів за користування кредитом і одноразової комісії. Внаслідок поступового укладення договорів факторингу право вимоги ТОВ «МІЛОАН» до [PERSON] перейшло до ТОВ «ПІНГ-ПОНГ» та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 29\~000 грн. 00 коп., з яких: 10\~000 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 18\~000 грн. 00 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом, 1000 грн. 00 коп. заборгованість за комісією. Враховуючи вищевикладене, ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» просило стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості за кредитним договором, вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 25.12.2024 року провадження у справі було відкрито у порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подачі заяв по суті справи. У судове засідання представник позивача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання. Представником позивача заявлено клопотання, в якому висловлено прохання щодо проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача, а також надано згоду на ухвалення заочного рішення суду. На момент ухвалення судового рішення від сторони позивача будь-яких інших заяв, клопотань не надходило. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце судових засідань [PERSON] повідомлявся шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за її зареєстрованою адресою проживання, а також шляхом направлення SMS-повідомлення про виклик до суду на її номер телефону, що вказаний у матеріалах справи. Як вбачається з наявного у матеріалах справи зворотного поштового повідомлення, копію ухвали суду від 25.12.2024 року разом з судовою повісткою про виклик до суду на 23.01.2025 року було особисто вручено [PERSON] за зареєстрованою місцем її проживання. Як встановлено судом за результатами перевірки, судова повістка про виклик до суду на 11.02.2025 року не була вручена [PERSON] за зареєстрованим місцем її проживання та повернута до суду з поміткою про невдалу спробу вручення. Про причини неявки [PERSON] не повідомила, станом на момент ухвалення судового рішення від відповідача ані засобами поштового зв`язку, ані на офіційну електронну адресу суду, ані в будь-який інший спосіб не надходило жодних заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву. Відповідно до п. 4 ч. 7 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Суд звертає увагу, що положення чинного процесуального законодавства не передбачають обов`язку суду, в якого відсутні відомості щодо місця проживання чи перебування учасника справи, крім як відомостей про офіційно зареєстроване місце проживання/перебування, повторно направляти судові повістки про виклик до суду. Повернення поштового відправлення з відміткою про закінчення строку зберігання, яке відправлялася за офіційно зареєстрованою адресою проживання відповідача, що є єдиними відомостями про його проживання, які перебувають у володінні суду, є належним виконанням суду свого процесуального обов`язку щодо повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання, а відповідно вважається належним чином повідомленням особи про проведення судового розгляду. У Постанові КЦС ВС від 23.01.2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що листи, що повернулися з відміткою/довідкою поштового відділення про причину повернення «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, якщо їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або на адресу місця реєстрації фізичної особи чи адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Таким чином, відповідач [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача про проведення судового розгляду за відсутності представника позивача, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що позивачем було висловлено згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, засвідчено обізнаність щодо наслідків ухвалення заочного рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, оскільки [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надала, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 року у справі № 561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У Постанові КЦС ВС від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. З анкети-заяви на кредит № 1686238 від 07.02.2020 року (а.с. 10) судом встановлено, що 07.02.2020 року [PERSON] здійснила авторизацію в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «МІЛОАН», після чого здійснила заповнення заявки на надання кредиту на бажаних умовах. Товариством проведено ідентифікацію особи [PERSON] , підтверджено її ідентифікаційній дані, після чого надано погодження на укладення кредитного договору та направлено одноразовий ідентифікатор електронного підпису для підписання цього договору, який був введений [PERSON] . Таким чином, судом встановлено, що 07.02.2020 року в електронній формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1686238 (а.с. 20-23), відповідно до п. 1.1 якого ТОВ «МІЛОАН» зобов`язалося на умовах визначених цим договором на строк, визначений п. 1.3 договору, надати [PERSON] грошові кошти у визначеній сумі, а [PERSON] зобов`язалася повернути ТОВ «МІЛОАН» кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом, виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки, що визначені договором. Кредитний договір підписаний представником ТОВ «МІЛОАН» шляхом використання електронного підпису, а з боку [PERSON] шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису. Невід`ємним додатком до кредитного договору № 1686238 від 07.02.2020 року є графік розрахунків (а.с. 23), який містить дату повернення кредиту, детальний розрахунок грошових сум, що підлягають поверненню [PERSON] після закінчення строку кредитування. Сукупний аналіз положень п. 1.2-2.2 кредитного договору № 1686238 від 07.02.2020 року дає можливість зробити висновок, що між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] було погоджено наступні умови кредитування: сума кредиту 10\~000 грн. 00 коп., спосіб надання кредиту шляхом безготівкового перерахування на електронний платіжний засіб [PERSON] ; строк кредитування 30 днів з 07.02.2020 року, термін повернення кредиту та виконання інших зобов`язань 08.03.2020 року; одноразова комісія у розмірі 1\~000 грн. 00 коп.; фіксована процентна ставка у розмірі 1% вдень від фактичного залишку заборгованості протягом всього строку користування кредитом; стандартна процентна ставка у розмірі 2,5% вдень від фактичного залишку заборгованості протягом всього простроченого строку користування кредитом, що за вибором ТОВ «МІЛОАН» є або процентами за користування кредитом, а процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, суд вважає доведеним, що 07.02.2020 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] виникло кредитне зобов`язання на вищевикладених умовах. З платіжного доручення № 14914410 від 07.02.2020 року (а.с. 44) судом встановлено, що 07.02.2020 року ТОВ «МІЛОАН» здійснило безготівковий переказ грошових коштів у розмірі 10\~000 грн. 00 коп. на електронний платіжний засіб [PERSON] . Призначенням платежу вказано надання кредиту згідно договору № 1686238 від 07.02.2020 року. Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «МІЛОАН» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, надавши у погоджений сторонами строк та порядку у розпорядження [PERSON] погоджену суму кредиту. З розрахунку заборгованості (а.с. 14-15) судом встановлено, що [PERSON] свої зобов`язання з повернення кредиту, сплати процентів, одноразової комісії у встановлений в договорі строк та порядку не виконала, внаслідок чого допустила виникнення заборгованості у загальному розмірі 29\~000 грн. 00 коп., з яких: 10\~000 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 18\~000 грн. 00 коп. заборгованість за процентами, 1000 грн. 00 коп. заборгованість за одноразовою комісією. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, судом встановлено факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором. Судом встановлено, що 20.08.2020 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було укладено договір факторингу № 02/08 (а.с. 24-27), відповідно до п. 2.1 якого ТОВ «МІЛОАН» зобов`язалося відступити ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» права вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, а ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» зобов`язалося їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «МІЛОАН». Відповідно до п. 4.1 договору факторингу № 02/08 від 20.08.2020 року право вимоги до боржників переходить до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» в день підписання цього договору. З витягу з додатку до договору факторингу № 02/08 від 20.08.2020 року (а.с. 13) судом встановлено, що ТОВ «МІЛОАН» передало ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» право вимоги до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № 1686238 від 07.02.2020 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 29\~000 грн. 00 коп. За результатами дослідження платіжних інструкцій № 1 від 08.04.2021 року, № 2 від 08.04.2021 року, № 3 від 08.04.2021 року, № 5 від 23.04.2021 року (а.с. 48-50) судом встановлено, що ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» здійснило повний розрахунок з ТОВ «МІЛОАН» за договором факторингу № 02/08 від 20.08.2020 року. Таким чином, судом встановлено факт переходу права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 1686238 від 07.02.2020 року від ТОВ «МІЛОАН» до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС». Судом також встановлено, що 24.01.2022 року між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» було укладено договір факторингу № 1/15 (а.с. 38-40), відповідно до п. 1.1 якого ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» зобов`язалося передати ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» грошові кошти, а ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» зобов`язалося відступити ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» свої права вимоги до боржників, зазначених у відповідних реєстрах права вимоги. Відповідно до п. 1.3 договору факторингу № 1/15 від 24.01.2022 року права вимоги вважаються відступленими в день підписання відповідного реєстру. Додаткового оформлення відступлення прав вимоги не вимагається. З витягу з додатку до договору факторингу № 1/15 від 24.01.2022 року (а.с. 12) судом встановлено, що ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» передало ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» право вимоги до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № 1686238 від 07.02.2020 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 29 000 грн. 00 коп. З листа ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» № 1/15 від 13.11.2024 року (а.с. 51) судом встановлено, що ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» здійснило повний розрахунок з ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» за договором факторингу № 1/15 від 24.01.2022 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України). У Постанові ВС від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Таким чином, судом встановлено, що право вимоги ТОВ «МІЛОАН» до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № 1686238 від 07.02.2020 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 29 000 грн. 00 коп., внаслідок поступового укладення договорів факторингу перейшло до ТОВ «ПІНГ-ПОНГ». Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц). Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц). У зв`язку з цим суд також звертає увагу, що в постанові ВП ВС від 05.04.2023 року у справі № 910/4518/16 зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що «статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У пунктах 105-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс19) зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за "користування кредитом" (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за "користування кредитом", до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за "користування кредитом", розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом. Сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд. Аналогічні висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сукупний аналіз положень п. 1.5.2-1.6, 2.2 кредитного договору № 1686238 від 07.02.2020 року (а.с. 20) дає можливість зробити висновок, що сторонами було погоджено застосування фіксованої процентної ставки у розмірі 1% вдень від фактичного залишку кредиту протягом погодженого строку кредитування. У разі прострочення [PERSON] зобов`язання з повернення кредитних коштів, проценти з наступного дня продовжують нараховуватися за базовою процентною ставкою 2,5% вдень від фактичного залишку заборгованості протягом 60 днів, після чого нарахування процентів може бути зупинене або припинене товариством в односторонньому порядку. Цими ж положеннями договору передбачено, що якщо [PERSON] продовжує всупереч умовами договору користуватись кредитом після строку кредитування, то проценти за базовою процентною ставкою нараховуються за вибором позикодавця в якості процентів за користування кредитом або в якості процентів, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів ст. 625 ЦК України, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України на рівні базової процентної ставки. Таким чином, по закінченню встановленого строку кредитування (30 календарних днів з 08.02.2020 року по 08.03.2020 року) [PERSON] зобов`язана була сплатити на користь ТВО «МІЛОАН» проценти за користування кредитом у загальному розмірі 3\~000 грн. 00 коп. (1% від 10\~000 грн. 00 коп. кожного дня протягом 30 днів). Вказана сума процентів, що підлягає сплаті на користь ТОВ «МІЛОАН», погоджена сторонами і в графіку розрахунків (а.с. 23). 09.03.2020 року погоджений сторонами строк кредитування закінчився. Матеріали справи не містять доказів продовження строку кредитування у порядку п. 2.3 кредитного договору. У зв`язку з чим ТОВ «МІЛОАН» втратило право нарахування процентів за подальше користування [PERSON] кредитом. При цьому ТОВ «МІЛОАН» втратило право нарахування процентів саме в розумінні ст. 1048 ЦК України, тобто за правомірну поведінку [PERSON] щодо використання чужих грошів. Після спливу строку кредитування права та законні інтереси кредитодавця, які порушуються внаслідок неповернення позичальником кредиту та продовження його використання, захищаються положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України. Після спливу погодженого строку кредитування кредитодавець має право нарахування процентів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, однак не має права нарахування процентів у розумінні ст. 1048 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц зазначено, що «згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм». Таким чином, положення п. 2.2.3 кредитного договору № 1686238 від 07.02.2020 року щодо застосування базової процентної ставки у розмірі 2,5% від фактичного залишку заборгованості кожного дня поза межами строку кредитування, суд тлумачить як такі, що встановлюють можливість застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно вимоги ТОВ «ПІНГ-ПОНГ» щодо стягнення процентів за період з 09.03.2020 року по 07.05.2020 року (поза межами строку кредитування, що відображено у розрахунку заборгованості (а.с. 14-16), є вимогами про стягнення сум нарахувань за ч. 2 ст. 625 ЦК України. У зв`язку з цим суд також звертає увагу, що у постанові ВС від 05.06.2020 року у справі № 922/3578/18 було зроблено висновок, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору. Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення). Тобто, положення п. 2.2.3 кредитного договору № 1686238 від 07.02.2020 року щодо застосування базової процентної ставки за прострочене користування кредитом в аспекті ч. 2 ст. 625 ЦК України слід розуміти як право ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» нарахування 2,5%\~річних за користування [PERSON] кредитними коштами поза межами строку кредитування. Таким чином, розрахунок процентів за прострочене користування кредитом протягом 09.03.2020 року 07.05.2020 року відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України здійснюється за формулою [Проценти] = 10 000,00 грн. (сума боргу) ? 2,5% (процентна ставка річна) / 100% ? 60 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 41 грн. 00 коп., що підлягають стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ». Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено укладення кредитного договору між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] , факт виконання ТОВ «МІЛОАН» свого зобов`язання з надання кредитних коштів, факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, комісії, факт отримання права вимоги до [PERSON] за кредитним договором, що складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 14\~041 грн. 00 коп., з яких: 10\~000 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 3\~000 грн. 00 коп. заборгованість зі сплати процентів, 41 грн. 00 коп. нарахування відсотків річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, 1\~000 грн. 00 коп. заборгованість зі сплати комісії. На підставі цього суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (2\~422 грн. 40 коп.), витрат на професійну правничу допомогу (6\~000 грн. 00 коп.). Відповідно до ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. [PERSON] не подавала заперечень проти обґрунтованості та співмірності заявленого позивачем розміру судових витрат на професійну правничу допомогу. Разом з тим, у матеріалах справи містяться достатні докази понесення позивачем витрат у заявленому розмірі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи необхідність часткового задоволення позовних вимог, суд здійснює розподіл всіх понесених позивачем судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з цим з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» підлягає стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1\~174 грн. 86 коп., а також судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2\~910 грн. 00 коп. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial