Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, за яким просила встановити факт того, що [PERSON] , [INFO] , самостійно виховує та утримує дочку [PERSON] , [INFO] . Позов мотивований тим, що з 04.06.2011 року позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] , який було розірвано рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2023 року. За період перебування в шлюбі у сторін народилася дочка: [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу залишилась проживати з матір`ю. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2023 року стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання\~малолітньої дочки\~ [PERSON] , [INFO] ,\~у розмірі частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця,\~починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду, тобто з 10 квітня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Позивач зазначає, що малолітня дочка проживає разом із нею, та перебуває на її утриманні. Ще до часу припинення шлюбних відносин батько, з урахуванням проживання в іншому регіоні України приймає участь в утриманні дитини шляхом телефонних розмов. Однак, вихованням доньки [PERSON] із початку 2023 року до цього часу не займається, що покладає на заявника обов`язок самостійного виховання дитини, повноцінність процесу якого вимагає значно більшого час, ніж за умов повного складу сім`ї із участю в такому процесі обох батьків. Батьком на сьогоднішній час не здійснюється матеріального утримання дитини, тобто окрім задоволення побутових потреб дитини, які виникають у зв`язку з необхідністю відвідувати заклад освіти, відвідувати спортивні секції, здійснювати моральне виховання дитини її підтримку, від цих всіх обов`язків батько самоусунувся. На прохання позивачки вступити до лав Збройних Сил України, для того щоб вона мала моральне право звільнитися з військової служби, та для того щоб мати можливість фінансового утримання спільної дитини, батько відповів відмовою. За таких умов, виконуючи обов`язки військової служби, позивачка втрачає можливість здійснювати виховання дитини повноцінно. Оскільки, батько дитини проживає в Житомирській області і не може виконати навіть прохання щодо побутової допомоги у вихованні дитини, таких як забрати та відвести дитину до школи. [PERSON] перебуває на військовій службі у в/ч [NUMBER] . Листом № 4/275 від 29.05.2024 року повідомлено позивачку про повернення службових матеріалів про звільнення [PERSON] для опрацювання у зв`язку з відсутністю в матеріалах документів, що підтверджують факт самостійного виховання дитини. Таким чином, встановлення означеного факту необхідно позивачці для звільнення з військової служби. Ухвалою судді від 12 вересня 2024 року справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 07 листопада 2024 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовні заяву. У поданому відзиві відповідач зазначив, що у поданій заяві позивачка зазначає, що дитина на даний час проживає разом із нею та повністю перебуває на її утриманні. Але зазначене не відповідає дійсності. В силу ст. 141 СК України проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною 1 статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Із вищенаведеного слідує, що встановлення факту самостійного виховання малолітньої дитини можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним із батьків батьківських обов`язків. Сімейним кодексом України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 15 СК України). Разом з тим, лише в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Позивачка не надала суду доказів, що в питанні виховання чи утримання дитини, батько умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу. Батько приймає участь як у виховані дитини (по мірі можливості, враховуючі проживання в різних областях) та і в її утриманні. Зокрема відповідачем сплачуються аліменти на утримання дитини. Якщо батько не позбавлений батьківських прав і відсутнє будь-яке рішення органу опіки і піклування щодо встановлення режиму спілкування із дитиною та участі батька та матері в її вихованні, що має місце у цій справі, батько у будь-який час має право і обов`язок брати участь у вихованні дитини. Таким чином, за встановлених обставин цієї справи, відсутні підстави для висновку, що мати виховує дитину сама, оскільки таке може мати місце лише у випадку, коли батько у дитини відсутній, об`єктивно позбавлений можливості брати участь в житті дитини, або свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. Однак жодного належного та допустимого доказу таких обставин суду не надано. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали з наведених в ньому підстав та просили задовольнити. Відповідач та його представник при розгляді справи позов не визнали. Представник третьої особи Служби у справах дітей Одеської міської ради надав до суду пояснення, за якими вказав, що служба не має відповідних повноважень стосовно надання до суду висновку про самостійне виховання дитини та просить ухвалити судове рішення за результатами розгляду заяви [PERSON] на власний розсуд, враховуючи найкращі інтереси дитини, а розгляд справи проводити без участі представника Служби у справах дітей Одеської міської ради. Представник третьої особи Військової частини [NUMBER] в судове засідання не з`явився, пояснень не надав. Представник третьої особи Відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради надав до суду листа, за яким вказав, що на даний час діючим законодавством України не передбачено складання органом опіки та піклування висновків з питання встановлення факту самостійного виховання дітей. Також, на адресу Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради 14.11.2024 (вх. № С-2822 від 15.11.2024) надійшло звернення [PERSON] з питання проведення обстеження місця її фактичного проживання за адресою: [ADDRESS] та надати висновок щодо встановлення факту самостійного виховання її дитини на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 07.11.2024 по справі № 521/14379/24. Адреса за якою проживає [PERSON] , а саме: [ADDRESS] територіально належить до Київського району міста Одеси. На підставі вищевикладеного, орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради не має підстав проводити обстеження місця проживання [PERSON] та її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , а також надати до суду висновок щодо встановлення факту самостійного виховання дитини. Представник Відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради надав до суду акт обстеження умов проживання позивачки, а також повідомив, що діючим законодавством України не передбачено складання органом опіки та піклування висновків з питання встановлення факту самостійного виховання дітей. Заслухавши пояснення учасників процесу, малолітньої [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд зазначає таке. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 18.04.2014 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Новоград-Волинському реєстраційної служби Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області (а. с. 15). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2023 року (а. с. 23 - 24). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2023 року стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання\~малолітньої дочки\~ [PERSON] , [INFO] ,\~у розмірі частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця,\~починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду, тобто з 10 квітня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Відповідно до розрахунку заборгованості від 18 червня 2024 року, складеного головним державним виконавцем Малиновського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Муріною О.В., заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів станом на 31.05.2024 р. складає 45360,0 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості від 05 грудня 2024 року, складеного головним державним виконавцем Малиновського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Муріною О.В., заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів станом на 05.12.2024 р. складає 52693,01 грн. Відповідно до даних акту обстеження житлово-побутових умов квартири [ADDRESS] від 03 грудня 2024 року комісії відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради встановлено, що за вказаною адресою в орендованій квартирі проживають [PERSON] та [PERSON] , [INFO] (а. с. 163). [PERSON] перебуває на військовій службі у в/ч [NUMBER] (а. с. 26 28). Листом № 4/275 від 29.05.2024 року повідомлено позивачку про повернення службових матеріалів про звільнення [PERSON] для опрацювання у зв`язку з відсутністю в матеріалах документів, що підтверджують факт самостійного виховання дитини (а. с. 5 -7). Відповідно до акту про проживання, наданих сусідами позивачки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , від 08.05.2024 р., пояснень сусідів в квартирі [ADDRESS] проживає без реєстрації [PERSON] та її дочка [PERSON] , [INFO] батько дитини з ними не проживає (а. с. 18 - 22). Допитана в судовому засіданні малолітня [PERSON] за присутності представника Відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради Жилавської Н.О., пояснила, що спілкується з батьком 2-3 рази на тиждень по телефону. Була у батька влітку 2024 року на канікулах два тижні. Весь час були вдома, дивилися фільми, батько готував їжу. Батько купив самокат. Буває, що батько сварить, але справедливо. В неї є банківська картка, особливо батько не допомагає, на картку гроші не відправляв. На зимові канікули не захотіла поїхати, хотіла побути з мамою, зараз би вже поїхала. Батька любить, каже, що він хороший, але хоче, щоб він більше нею цікавився. Згідно частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частин першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження №12-80гс20) вказано, що розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №320/948/18, (провадження №14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Таким чином, юридичні факти можуть бути встановленні лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. У заяві про встановлення такого юридичного факту обов`язково має бути зазначено з якою метою заявник має бажання встановити такий факт (пункт 1 частини першої статті 318 ЦПК України). Позивачка, звертаючись в суд з позовом до [PERSON] про встановлення факту самостійного утримання та виховання нею малолітньої дочки [PERSON] , зазначила безпосередню мету встановлення такого факту звільнення її з військової служби. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 року у справі № 462/5368/16-ц зауважила, що захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог, тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу. Згідно з частинами 8, 9 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із частиною 1 статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (частина 2 статті 141 СК України). Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини передбачені ст. 150 СК України, а їх права щодо виховання дитини закріплені у ст. 151 СК України. Так, за приписами ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За положеннями ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Стаття 157 СК України визначає порядок вирішення батьками питань щодо виховання дитини. Відповідно до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Закон не передбачає обов`язку підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні шляхом встановлення юридичного факту в судовому порядку. Натомість, такий факт може бути підтверджений за рішенням суду в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. За змістом наведених норм чинного законодавства, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, в силу якого обсяг прав батька обмежується або припиняється, тобто він може бути позбавлений батьківських прав щодо дитини на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України. Позивачка в позовній заяві зазначила, що дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні та самостійному вихованні. Відповідач заперечив, що не бере участі в утриманні та вихованні дочки, що свідчить про наявність між сторонами спору щодо участі батька в утриманні та вихованні дитини, а отже батько не усунувся від виконання батьківських обов`язків, а проживання дитини окремо від батька в силу ст. 141 СК України на впливає на обсяг його прав і не звільняє його від обов`язків щодо дитини. За положеннями ч. 2 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачкою не надано достатніх, належних та допустимих доказів того, що відповідач ухиляється від утримання та виховання спільної дочки [PERSON] , а відтак в задоволенні позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання [PERSON] малолітньої дочки [PERSON] слід відмовити за недоведеністю. Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі зазначеного та

Outcome: dismissed