Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-02 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за кредитними договорами № 0972051634/1 від 19.09.2020 року та № 3198406366-13944 від 06.10.2020 року у загальному розмірі 70687,34 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 19.09.2020 року між ТОВ «ІНФІНАНС» та відповідачем укладено договір про надання позики № 0972051634/1, відповідно до умов якого відповідач отримала позику у розмірі 5000,0 гривень, на строк кредитування 30 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,75% за один день користування кредитом та зобов`язалася її повернути в порядку та строки, визначені договором. В свою чергу, 11.02.2022 року між ТОВ «ІНФІНАНС» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу № 11-02/22, відповідно до умов якого ТОВ «ІНФІНАНС» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги до позичальників, у тому числі за договором про надання позики № 0972051634/1 від 19.09.2020 року. В подальшому, 10.01.2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та позивачем укладено договір факторингу № 10-01/2023, на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 0972051634/1 від 19.09.2020 року. Згідно цього договору позивач набув прав кредитора у зобов`язанні. Відповідач неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання та не повернула кредит. Зазначає, що станом на 27.09.2024 року заборгованість за договором відповідачем не погашається, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються, у зв`язку чим у відповідача наявна заборгованість за цим договором у загальному розмірі 126857,06 гривень. Проте, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності, позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 55194,98 гривень, з яких: 3499,98 гривень - заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту); 51695,0 гривень - заборгованість за процентами нарахованими на дату відступлення права вимоги. Як новий кредитор у зобов`язанні дану суму просить стягнути у примусовому порядку. Крім того, 06.10.2020 року між ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» та відповідачем укладено договір про надання позики № 3198406366-13944, відповідно до умов якого відповідач отримала позику у розмірі 4000,0 гривень, на строк кредитування 20 днів, зі сплатою відсотків за користування кредиту у розмірі 1,95% за один день користування кредитом та зобов`язалася її повернути в порядку та строки, визначені договором. В свою чергу, 03.06.2021 року між ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу № 03-06/21, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги до позичальників, у тому числі за договором про надання позики № 3198406366-13944 від 06.10.2020 року. В подальшому, 10.01.2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та позивачем укладено договір факторингу № 10-01/2023, на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 3198406366-13944 від 06.10.2020 року. Згідно цього договору позивач набув прав кредитора у зобов`язанні. Відповідач неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання та не повернула кредит. Зазначає, що станом на 27.09.2024 року заборгованість за цим договором відповідачем не погашається, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються, у зв`язку чим у відповідача наявна заборгованість за договором у загальному розмірі 15492,36 гривень, з яких: 1560,0 гривень - заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту); 13932,36 гривень - заборгованість за процентами нарахованими на дату відступлення права вимоги. Як новий кредитор у зобов`язанні дану суму просить стягнути в примусовому порядку. Всього, за двома договорами просить стягнути заборгованість в загальному розмірі 70687,34 гривень, а також стягнути понесені судові витрати. Відповідач не погодилася та через повноважного представника подала відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Вважає, позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими з наступних підстав. Вказує, що у матеріалах справи відсутні докази отримання [PERSON] коштів за спірними кредитними договорами, а із доданих квитанцій неможливо встановити ні власника рахунку/картки, ні даних по здійсненій операції, а також даних, стосовно кредитного договору, за яким здійснювались перекази. Такі квитанції не містять будь-яких даних відповідача, а тому не є належним та допустимим доказом на підтвердження факту виникнення між сторонами правовідносин з кредитування та отримання відповідачем кредитних коштів, а лише підтверджує проведення платежу в системі. Позивачем належними та допустимими доказами не доведено (не надано виписки за картковими рахунками) факт перерахування грошових коштів на рахунок відповідача (факт укладення договору кредиту) та наявність заборгованості на момент звернення до суду з позовом. Позивачем у позовній заяві також не зазначено про наявність доказів, які він не може подати разом з позовною заявою, не виконано обов`язку, що передбачений ч.4 ст.83 ЦПК України. Окрім цього, розрахунки заборгованості подані позивачем вважає необґрунтованим та такими, що не є доказами наявності або відсутності договірних зобов`язань між сторонами, а є доповненням до позовної заяви із зазначенням обрахунку позивачем позовних вимог. Більше того, матеріали справи не містять доказів про отримання [PERSON] листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення про здійснення входу останньою на сайт Товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, а тому, у матеріалах справи відсутні докази укладання кредитних договорів в електронному вигляді. Позивачем не долучено до матеріалів справи будь-яких доказів, які прямо чи опосередковано свідчать, що електронний підпис (або ідентифікатор) належить саме відповідачу. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання нею логіну та паролю в даній системі, подання заявки на отримання кредиту, а також ознайомлення з усіма істотними умовами договору. В свою чергу стверджує, що позивач є неналежним стягувачем у зобов`язанні, оскільки докази оплати за Договорами факторингу, укладеними між позивачем та ТОВ «Вердикт Капітал» на час або після його укладення, тобто докази, які б підтверджували належність виконання сторонами договору своїх зобов`язань відсутні. Окрім цього вказує, що позивачем нараховані відсотки за користування кредиту поза межами строку кредитування договорів, відтак такі вимоги є необґрунтованими. На підставі викладеного, вимоги позивача вважає безпідставними, просить відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 8000,0 гривень. У відповіді на відзив представник позивача навела аргументи, аналогічні мотивам позову. Зазначила, що обставини викладені представником відповідачем у відзиві є необґрунтованими та жодним чином не спростовують позовних вимог, наявності у відповідача заборгованості перед позивачем та наявності у позивача права вимоги за спірними договорами позики. Акцентувала увагу на те, що розрахунки заборгованості ґрунтуються на умовах кредитних договорів та узгоджуються з матеріалами справи. Правом на подання заперечень на відповідь на відзив представник відповідача не скористався. Позовна заява надійшла до суду 09.10.2024 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 11.10.2024 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною і підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача Гринів Т.В. в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у ньому, просить позов задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Разом з тим, представник відповідача - адвокат Калінін С.К. у відзиві на позовну заяву просив розгляд справи приводити у відсутності сторони відповідача, проти позовних вимог заперечує, просить суд у задоволенні позову відмовити. Враховуючи те, що представник відповідача подав клопотання про розгляд справи у відсутності сторони відповідача та відповідно до вимог ст.223 ЦПК України, суд постановив провести розгляд справи за відсутності відповідача та її представника, ухваливши рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на наступне. Так, відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 19.09.2020 між ТОВ «ІНФІНАНС» та відповідачем укладено договір про надання позики № 0972051634/1 від 19.09.2020 року (а.с.7-25), відповідно до якого відповідач отримала позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, у розмірі 5000,0 гривень на строк 30 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,75% в день. ТОВ «ІНФІНАНС» перерахувало відповідачу кошти в сумі 5000,0 гривень згідно договору позики № 0972051634/1 від 19.09.2020 року, що підтверджується квитанцією за сплату № 66845425 від 19.09.2020 року про успішність транзакції та випискою АТ «СЕНС БАНК» по рахунку [PERSON] про зарахування вказаних коштів (а.с.35, 226-229). 11 лютого 2022 року між ТОВ «ІНФІНАНС» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № 11-02/22, відповідно до умов якого ТОВ «ІНФІНАНС» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги до позичальників, у тому числі за договором про надання позики № 0972051634/1 від 19.09.2020 року (44-48). 10 січня 2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та позивачем укладено договір відступлення прав вимоги № 10-01/2023 (а.с.55-62), на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 0972051634/1 від 19.09.2020 року. Згідно витягу з Додатку № 3 реєстру боржників до Договору факторингу № 10-01/2023 від 10.01.2023 року (а.с.64), станом на 10.01.2023 року загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 95987,24 гривень, з яких: 3499,98 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 92487,26 гривень - заборгованість за відсотками. Згідно розрахунку заборгованості представленого позивачем, заборгованість [PERSON] за договором про надання позики № 0972051634/1 від 19.09.2020 року станом на 10.09.2024 року становить 126857,06 гривень, з яких: 3499,98 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 92487,26 гривень - заборгованість за відсотками на дату відступлення прав вимоги; 30869,82 гривень - заборгованість за відсотками з моменту відступлення прав вимоги (а.с.43). Крім того, 06.10.2020 між ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» та відповідачем укладено договір про надання позики № 3198406366-13944 від 06.10.2020 року (а.с.25-34), відповідно до якого відповідач отримала позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, у розмірі 4000,0 гривень на строк 20 діб та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,95% в день. ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» перерахувало відповідачу кошти в сумі 4000,0 гривень згідно договору позики № 3198406366-13944 від 06.10.2020 року, що підтверджується квитанцією за сплату № 68465154 від 06.10.2020 року про успішність транзакції (а.с.35). 03 червня 2021 року між ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № 03-06/21, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги до позичальників, у тому числі за договором про надання позики № 3198406366-13944 від 06.10.2020 року (49-51, 54). 10 січня 2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та позивачем укладено договір відступлення прав вимоги № 10-01/2023 (а.с.55-62), на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 3198406366-13944 від 06.10.2020 року. Згідно витягу з Додатку № 3 реєстру боржників до Договору факторингу № 10-01/2023 від 10.01.2023 року (а.с.63), станом на 10.01.2023 року загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 15492,36 гривень, з яких: 1560 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 13932,36 гривень - заборгованість за відсотками. Згідно розрахунку заборгованості представленого позивачем, заборгованість [PERSON] за договором позики № 3198406366-13944 від 06.10.2020 року станом на 10.09.2024 року становить 15492,36 гривень, з яких: 1560,0 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 13932,36 гривень - заборгованість за відсотками на дату відступлення прав вимоги (а.с.42). Проте, з урахуванням принципу розумності, співмірності і пропорційності, позивач просить стягнути у примусовому порядку заборгованість за двома договорами у розмірі 70687,34 гривень. Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Згідно зі статтею 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. За правилом статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Таким чином, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 2-127/11 (постанова від 01.02.2018 року) за змістом наведених положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора. Отже, аргументи представника відповідача щодо неналежності в даній справі позивача слід вважати безпідставними. Докази, на підставі яких до позивача перейшло право вимоги не оспорюються і з огляду на презумпцію правомірності правочинів, на підставі яких до позивача перейшло право вимоги до відповідача, він вправі пред`являти відповідну вимогу про стягнення коштів. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Цим же законом визначені особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У справі яка розглядається договори про надання позики № 0972051634/1 від 19.09.2020 року та № 3198406366-13944 від 06.10.2020 року, укладені сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового ідентифікатора, про що зазначено в п.9.2 договору № 3198406366-13944 та в основних умовах кредиту договору № 0972051634/1, також Заяві-Анкеті на отримання кредиту № 3263737, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Водночас, всупереч зазначеним нормам, представник відповідача не надав жодного належного і допустимого доказу для спростування факту укладення [PERSON] договорів позики № 0972051634/1 від 19.09.2020 року та № 3198406366-13944 від 06.10.2020 року в електронному вигляді та накладення на них будь якого іншого підпису (одноразового ідентифікатора) ніж зазначеного у таких договорах, внаслідок чого відповідні аргументи останнього суд відхиляє. Реєстрація [PERSON] в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції підтверджується довідкою ТОВ «ІНФІНАНС» від 19.09.2020 року за номером 380972051634, одноразовий ідентифікатор 8n2d4v (а.с.34) Разом з тим, не погоджуючись з розрахунками заборгованості за кредитними договорами, які подані позивачем, представник відповідача не подав суду свого розрахунку заборгованості. Крім того, за змістом частини першої статті 1047, частини першої статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. При цьому, відповідно частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Тобто, письмова форма договору внаслідок його реального характеру є підтвердженням отримання грошових коштів і саме на позичальника закон покладає обов`язок доказування протилежного. Проте, як і в попередньому випадку відповідач не надала жодного підтвердження факту неотримання грошових коштів за договорами позики № 0972051634/1 від 19.09.2020 року та № 3198406366-13944 від 06.10.2020 року і за відсутності таких доказів відповідні аргументи представника відповідача суд визнає безпідставними. При цьому, суд також відхиляє твердження представника відповідача про неотримання відповідачем грошових коштів за спірними кредитними договорами, оскільки такі укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового ідентифікатора, відповідач не довела, що кредитні договори укладено іншою особою, грошові кошти перераховані на банківський рахунок та відповідну банківську картку, що їй не належить. Разом з тим, відповідачем не спростовано, що відомості, зазначені в анкеті-заяві, яка сформована при укладенні кредитних договорів, не відповідають дійсності. Кредитні грошові кошти перераховувалися на платіжні картки, відкриті відповідачем в АТ «СЕНС БАНК» та АТ КБ «ПриватБанк». Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Визначення поняття «зобов`язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17 зазначено, що в статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Таким чином, обов`язок щодо повернення коштів за кредитним договором має абсолютний характер і його невиконання можливо виключно у визначених законом випадках. Отже, зважаючи на встановлену статтею 204 ЦК України і не спростовану при вирішенні цієї справи презумпцію правомірності укладених між сторонами кредитних договорів такі договори у розумінні статей 11, 509 ЦК України є належною підставою для виникнення та існування обумовлених ними прав і обов`язків сторін. Доказів виконання умов кредитних договорів та повернення коштів відповідач не надала, що в загальному, свідчить про обґрунтованість позовних вимог. Проте загальний розмір заборгованості позивачем визначено невірно і такий підлягає перерахунку по кожному кредитному договору. Так, відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. На основі аналізу цих правових норм Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 444/9519/12 (постанова від 28.03.2018 року) вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 року (справа № 910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18.01.2022 року (справа № 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У справі яка розглядається за умовами укладених між сторонами договорів, договір позики № 0972051634/1 укладено на строк користування кредитом 30 днів, договір позики № 3198406366-13944 укладено на строк користування коштами 20 діб. Відтак, в межах строку кредитування відповідач повинна була повернути кредит та сплатити відсотки і саме в межах цих строків має відбуватись нарахування відсотків, тоді як позивач обраховує зазначені відсотки за кожним з кредитних договорів безпосередньо до моменту переходу права вимоги, що не відповідає зазначеним вище висновкам Великої Палати Верховного Суду. Як уже зазначалось вище, за договором позики № 0972051634/1 від 19.09.2020 року, відповідач отримала кредит у розмірі 5000,0 гривень на строк 30 днів із сплатою за користування кредитом 1,75% в день, що становить 87,50 гривень в день. Отже, за цим договором позики відповідач зобов`язаний сплати відсотки в розмірі 2625,0 гривень, а загальна заборгованість становить 6124,98 гривень. За договором позики № 3198406366-13944 від 06.10.2024 року, відповідач отримала кредит у розмірі 4000,0 гривень на строк 20 діб та сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,95% в день, що становить 78,0 гривень в день. Отже, за цим кредитним договором відповідач зобов`язаний сплати відсотки в розмірі 1560,0 гривень, а загальна заборгованість становить 3120,0 гривень. Таким чином, загальний розмір заборгованості за цими двома кредитними договорами становить 9244,98 гривень, внаслідок чого до примусового стягнення підлягає виключно ця сума. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє у зв`язку з безпідставністю. Позивач у зв`язку із захистом своїх прав поніс судові витрати, які складаються з наступного: судового збору при поданні позовної заяви у розмірі 3028,0 гривень та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16000,0 гривень. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується наступним. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно зі ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За змістом ч.ч.2, 3 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.ч.4-6 цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як встановлено судом, між позивачем ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС» укладено договір № 01-07/2024 від 01.07.2024 року (далі Договір) про надання правової допомоги, відповідно до умов якого виконавець бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами (а.с.68-69). Згідно з п.4.1. Договору вартість послуг узгоджується сторонами у формі заявок на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками до договору. Відповідно до Заявки про надання юридичної допомоги № 98 від 05.07.2024 року та Витягу з Акту № 3, вбачається, що правова допомога полягала у наданні усної консультації (2 години), вартістю 4000,0 гривень; складання позовної заяви для подачі до суду (4 години), вартість 12000,0 гривень (а.с.72-73). Згідно платіжної інструкції № 0459950000 від 12.09.2024 року вбачається, що ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» здійснило оплату послуг на користь Адвокатського об`єднання «ЛІГАЛ АССІСТАНС» за договором № 01.07/2024 від 01.07.2024 року у розмірі 112000,0 гривень (а.с.71). Зазначені вище докази в матеріалах справи свідчать про реальність надання ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» - Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС» правничої допомоги в рамках укладеного між ними договору. Одночасно суд зауважує, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат, враховано те, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову; взято до уваги критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, предмету спору та фінансового стану обох сторін. В постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відтак, із урахуванням складності справи, яка віднесена до категорії малозначних справ, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи (збір та аналіз доказів і документів для подання позовної заяви, складання позовної заяви та подання такої до суду), значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, суд вважає, що підготовка цієї справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи адвоката, зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16000,0 гривень є завищеними, належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу співмірності розподілу судових витрат. Враховуючи вищевикладене, суд з урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часу витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6000,0 гривень відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг. Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, згідно пункту 3 частини другої цієї статті у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Загальна ціна позову становила 70687,34 гривень. Суд задовольнив позовні вимоги на суму 9244,98 гривень. При пред`явленні позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 3028,0 гривень, що стверджується відповідною квитанцією (а.с.1). Отже, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 396,02 гривень. Таким чином, враховуючи вищенаведене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме: судовий збір, що сплачений при поданні позовної заяви у розмірі 396,02 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,0 гривень (а.с.1, 71).

Outcome: partial