Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-09 00:00:00

27.05.2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про встановлення факту самостійного виховання та визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . В обґрунтування позову, представник позивача вказала, що 10 жовтня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Первомайського міського управління юстиції Миколаївської області, про що 10.10.2003р. було зроблено відповідний актовий запис № 367. Від даного шлюбу у них народилися діти: син - [PERSON] , [INFO] , та син - [PERSON] , [INFO] . Спочатку їхнє сімейне життя складалося добре, але, пізніше спільне життя з Відповідачкою не склалося через несумісність характерів, відсутність взаємопорозуміння між ними, розходження поглядів на сім`ю, сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства, виникнення сварок. Наразі вони не проживають як сім`я, кожен живе своїм життям, кожен із них веде свій бюджет, шлюбні відносини між Позивачем та Відповідачкою фактично припинилися. В зв`язку з цим, Позивачем до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області була подана позовна заява про розірвання шлюбу. 01.03.2024 р. Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області було винесено рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . З цього часу, Позивач самостійно виховує свого сина та він повністю знаходиться на його утриманні. При цьому, Відповідачка участі у вихованні та забезпеченні сина не приймає, не цікавиться його успіхами у навчанні, її духовним та фізичним розвитком. Після того, як Позивач з Відповідачкою перестали проживати разом, та всі їх стосунки були припинені, син [PERSON] залишився проживати з Позивачем за адресою: [ADDRESS] , а Відповідачка переїхала проживати окремо, а згодом, як стало відомо Позивачу виїхала з України до Польщі. Зазначає, що Позивач має самостійний стабільний дохід і постійне місце проживання. Спиртними напоями не зловживає, за місцем проживання характеризується з позитивної сторони, добре ставиться до дитини. Позивач повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про нього, займається його вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям. Позивач не перешкоджає і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню матері з сином. Позивач повністю віддає сину свою любов і турботу, велику увагу приділяє розвитку дітей. Психологічно дитина готова проживати разом з Позивачем, оскільки між ними встановлений тісний зв`язок батька та сина. Відповідачка власного житла не має, також, не має постійної роботи, тому не зможе забезпечити гідний рівень проживання та розвитку дитини. За обставин, які склалися, Позивачем створені найкращі умови для дитини, в нього є своя кімната, свій дитячий куточок, де він грається, є спальний куточок, де він відпочиває, дитина забезпечена іграшками та іншими речами для розвитку, їжею, одягом, взуттям, шкільним приладдям. Виходячи з інтересів дитини, вважаю за доцільне залишити його на утриманні та вихованні Позивача. Позивач любить свого сина, має змогу забезпечити його всім необхідним, має стабільний дохід. Постійно слідкує за станом здоров`я дитини, відвідує з сином лікаря в разі необхідності, піклується про його розвиток, у Позивача з сином психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Таким чином, проживання дитини разом з Позивачем відповідає його інтересам. Позивач має можливість забезпечити дитині належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого Відповідачка забезпечити наразі не в змозі робити. Разом з тим. Позивач не чинитиме жодних перешкод для спілкування Відповідачки з сином і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлена піклування матері. Зазначаю, що проживання дитини з одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дитиною та обов`язку виховувати дитину та піклуватися про неї. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан ЇЇ здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання ЇЇ батьків або одного з них, з ким вона проживає, ...якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. З, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Представник позивача в судове засідання надала заяву в якій вказала, що заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, просила їх задовольнити та справу слухати без її участі та участі позивача. Відповідач в судове засідання надала заяву про розгляд справи у її відсутність, вказала, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради надала висновок про недоцільність встановлення факту самостійного виховання дитини батьком на визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком. Представник [INFO] в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Причини неявки невідомі. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача. Так, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні судом встановлено, що 10 жовтня 2003 року позивач уклав шлюб із відповідачем, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів громадянського стану Первомайського міського управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №367 та розірваний на підставі рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01.03.2024р. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст.9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У ст.7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що контакт з дитиною це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Згідно ст. 15 Сімейного Кодексу України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст. 157 Сімейного Кодексу України (далі - СК України), питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Матеріали справи, а саме: копія паспорта громадянина України позивача, копія довідки про склад сім`ї (зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку) від 16.05.2024р., копія свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , копія рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01.03.2024р., копія Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.10.2017р., характеристика на [PERSON] від 16.05.2024р., довідка про навчання [PERSON] № 46 від 21.02.2024р., надана директором Первомайської початкової школи № 11 Первомайської міської ради Миколаївської області, довідка про облік у сімейного лікар, надана КП «ПМЦПМСД» № 970 від 17.05.2024р., підтверджують те, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] , перебуває на утриманні позивача. Також, позивач зазначає, що психологічно дитина готова проживати разом з ним, оскільки між ними встановлений тісний зв`язок батька та сина. У ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч. 4, ч. 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Згідно ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Разом з тим, відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд отримав висновок органу опіки та піклування, який вважає, що встановлення факту самостійного виховання дитини батьком та визначення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] , є недоцільним. З аналізу даного висновку вбачається, що в його основу покладено те, що, на думку органу опіки та піклування, позивачу необхідно звернутися до суду з позовом про позбавлення батьківських прав матері [PERSON] , а не про встановлення юридичного факту. Разом з тим, у висновку вказано, що батько дитини [PERSON] самостійно займається утриманням, вихованням та розвитком дитини. За місцем проживання характеризується позитивно, відвідує батьківській збори, спілкується з педагогами, бере участь в освітньому процесі, цікавиться успіхами дитини, контролює стан його здоров`я. Згідно акту обстеження житлово - побутових умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] комісією встановлено, що позивачем створені всі належні умови для проживання та виховання дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Разом з тим, у висновку вказано, що відомості, щодо наявності у матері дитини самостійного доходу відсутні. При цьому, жодної із вказаних обставин, які б унеможливлювали передачу дитини позивачу та визначення місця проживання останнього разом з ним, органом опіки та піклування у даному висновку встановлено не було, а тому не зрозуміло з яких саме міркувань було визнано не доцільним встановлення факту самостійного виховання дитини батьком та визначення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Отже, з урахуванням викладеного, суд не може погодитись з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. З огляду на викладені норми права та обставини розгляду справи, з урахуванням позиції відповідача, суд переконаний, що місцем проживання неповнолітнього [PERSON] слід обрати місце проживання батька. Таке рішення, на думку суду, жодним чином не обмежить мати у правах участі у спільному вихованні та можливості спілкування з дитиною. У разі виникнення відповідних обставин, можливих перешкод у спілкуванні з дитиною, мати не позбавлена права вирішувати ці питання в судовому та навіть позасудовому порядку. Наведене свідчить про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі. Таким чином, позовні вимоги ґрунтуються на законі та доведені в судовому засіданні, тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved