Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

У серпні 2024 року позивач [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме: 1) виділити у власність [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; 2) виділити у власність [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; 3) стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. В обґрунтування позовних вимог вказано, що з 09.09.1995 по 06.06.2013 позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого за спільні кошти придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідач жодним чином не заперечував належність житла до спільного майна подружжя. Оригінали документів з його відома знаходились у позивача та вона була зареєстрована в квартирі з самого часу набуття власності. Позивач вказує, що про порушення свого права власності на частку у спільній сумісній власності дізналась 14.07.2024, коли сусіди повідомили, що колишній чоловік ламає двері. Цього ж дня, повернувшись додому побачила, що в дверях замінені замки, а коли викликала поліцію, то дізналась, що колишній чоловік зняв її з реєстрації за місцем проживання. Позивач направила скаргу на адресу керівництва Узинської міської територіальної громади щодо скасування протиправної реєстрації по зняттю її за місцем проживання за адресою: (копію додаю). В цей же час їй також стало відомо, що відповідач намагається одноосібно продати спільну квартиру. Пояснює, що під час шлюбних відносин працювала, приймала активну участь у створенні добробуту сім`ї та вихованні дитини. Але відповідач категорично заперечує право спільної власності на квартиру, тому звернулась до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 26.08.2024 ухвалою судді відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в підготовчому судовому засіданні 02.10.2024. 08.10.2024 відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позов, в обґрунтування якого зазначив, що йому на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування належав будинок у селі Вербове Білоцерківського району Київської області.\~ 28.10.2005 він продав вказаний будинок за 17 380 грн. та на наступний день за 1 700 грн. придбав спірну квартиру. Оскільки спірна квартира в Узині була придбана виключно за кошти, які отримані ним від продажу належної йому особисто нерухомості, тому ця квартира не є спільним майном подружжя. Вказує, що позивач не надає жодного доказу про те, що нею бути витрачені особисті кошти на придбання такого житла, а також того, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, а використовує виключно презумпцію, встановлену ст. 60 СК України. Відповідач зазначає, що він мав офіційне працевлаштування та заробіток як до 2005 року, так і після. Вказані доходи дозволяли утримувати родину, облаштовувати житло та сплачувати комунальні послуги. Крім того, позивач після припинення шлюбних відносин втратила інтерес до спірного житла, не брала участі в його утриманні та відмовилась переоформити спірну квартиру на доньку сторін. Вказано також, що позивач має можливість проживати в будинку своєї матері. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 15.11.2024 на адресу суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що до купівлі спірної квартири сторони з донькою [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS] , який дійсно належав відповідачеві. Наявність сімейних обставин стала чинниками для необхідності у придбанні квартири в місті Узині. Для цього родиною були прийняті відповідні зусилля. [PERSON] офіційно працював, а позивач працювала вдома, шила одяг на замовлення, обробляла город, займалась господарством, торгувала на ринку та їздила в сусідню державу на заробітки. Невеликої заробітної плати відповідача родині катастрофічно не вистачало, тому суттєву допомогу надавала мама позивача, яка мала таку можливість. Сумісно було прийнято рішення щодо продажу хати, в якій проживала родина, з метою подальшого придбання квартири. Позивач визнає, що 28.10.2005 відповідачем було відчужене власне майно у вигляді житлового будинку в с. Вербова, після чого було придбане спірне житло. Але жодним чином не погоджується, що спірна квартира була придбана виключно за кошти, які ним отримані від продажу належного йому будинку, на що прямо вказує дисбаланс між вартістю нерухомості, яка була відчужена та вартістю нерухомості, яка була придбана. Заперечує, що житловий будинок в с. Вербова був відчужений за 17 380 грн, тобто за 3 441,58 доларів США, а спірна квартира придбана за 1 700 грн, тобто за 336,63 доларів США. Вказує, що насправді фактична ціна за яку був відчужений належний відповідачеві будинок становила 6 000 доларів США, що в національній валюті на 28.10.2005 дорівнювало 30 300 грн, а вартість придбаної спільної квартири становила 12 500 доларів США, що в національній валюті на 29.10.2005 дорівнювало 63 125 грн. Дані розрахунки повністю спростовують той факт, що коштів від проданої нерухомості, яка належала виключно відповідачу вистачило на придбання квартири, яка є спірною. Крім того, майже половину вартості спірної квартири в сумі 6 000 доларів США було сплачено за сприянням матері позивача [PERSON] , яка передала їй кошти, що стали складовою в оплаті вартості житла. Твердження відповідача про те, що позивач перешкоджала останньому та власній дочці у користуванні квартирою повністю не відповідає дійсності. Після розірвання шлюбу, тобто з червня 2013 року відповідач виїхав з квартири виключно за власним бажанням, а дочка [PERSON] поїхала на навчання. Протягом більше 10 років ні відповідач, ні дочка не зверталися як до правоохоронних органів, так і до суду щодо ймовірного порушення своїх прав. Позивач не самоусувалась від утримання житла та оплати комунальних послуг, а навпаки намагалась систематизувати оплату комунальних платежів та розділити особові рахунки зі співвласником, але відповідач в категоричній формі відмовлявся домовлятися в даному напрямку, тому і виникала заборгованість, яка не мала системного характеру. Щодо наявності альтернативної можливості проживання в м. Лиман Донецької області, то після смерті мами позивача [PERSON] залишилась спадщина у вигляді будинку, який знаходиться в м. Лиман Донецької області, але в даній місцевості вже довгий час тривають бойові дії, тому неможливо не тільки оформити свою частину будинку, але й фізично знаходитись на вказаній території. Позивач не має іншого житла. Тимчасово проживає в знайомих. Вказує, що готова відчужити свою частку у спільній сумісній власності на користь власної дочки в разі гарантування права користування спірною квартирою, або будь-яким іншим житлом. Повторно проси ла задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 21.11.2024 на адресу суду від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, в обґрунтування якого він спростовує участь матері позивача [PERSON] у придбанні спірної квартири, а намагання позивача оплачувати комунальні платежі називає голослівними та такими, що не відповідають дійсності. Наголошує, що спірна квартира є особистою власністю відповідача, оскільки придбана виключно за його особисті кошти. Звертає увагу, що позивач не заявляє про свою участь у поліпшенні чи збільшенні вартості спірного житла за період проживання в шлюбі. Доказів звернення до надавачів комунальних послуг, а також фактичної сплати комунальних платежів позивачем не надано,\~ тому аргументи позивача є недоведеними, а доводи необґрунтованими. Повторно наголошує на небажанні позивача вчиняти дії щодо оформлення спадкового майна у м. Лиман Донецької області, що деокуповано 01.10.2022. Позивачем не спростовано дійсність договору купівлі-продажу від 29.10.2005 та/чи його істотних умов. Вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими та просить в задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю. 27.11.2024 на адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення, в яких вона не погоджується з доводами відповідача та вказує, що невідповідність ціни спірної квартири та хати відповідача обумовлено не чим іншим, як сталою практикою вчинення нотаріальних дій та можливістю уникнути реальної ставки податків сторонами при здійсненні правочинів. Наполягає на своїй позиції та вказує, що житловий фонд м. Лиман зруйновано на 90%. Просить задовольнити позов. 10.12.2024 ухвалою суду закрито підготовче засідання (провадження) та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити, надала пояснення. Зокрема вказала, що квартира набута за час шлюбу та є спільною власністю подружжя, тому підлягає поділу. Вартість квартири була іншою, однак на жаль розписок щодо передачі коштів не було. Іншого житла у позивача немає, тому вважає, що має право на квартиру. Після розірвання шлюбу позивач проживала у квартирі до 2024 року. Відповідач обіцяв свою частину подарувати дочці, а в 2024 році зняв позивача з реєстрації та змінив замок. Зазначила, що була присутня у нотаріуса під час придбання квартири та ніяких заяв там не писала.\~ Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, надав пояснення. Зазначив, що ніхто інший кошти на квартиру не надавав. Кошти від продажу його будинку перевищують ціну квартири, тому це його особиста власність, оскільки будинок йому подарували його батьки. Вартість квартири і будинку були саме ті, що вказані в договорах, а не ті, що зазначає позивач. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. З 09.09.1995 [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.06.2013 у справі № 357/5908/13-ц. 28.10.2005 [PERSON] продав будинок [ADDRESS] , що вбачається з копії договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А., реєстровий № 6581. З підпункту 1.3. даного договору вбачається, що вказаний будинок належав [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Узинської державної нотаріальної контори Пашкевич Л.Г. 05.09.2000, реєстровий № 1-3577 і зареєстрованого в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації 13.09.2000, реєстровий № 139 книга № 1. Згідно з підпунктом 2.1. вказаного договору, цей продаж вчинено за 17 380 грн. 29.10.2005 на ім`я [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46,3 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим державним нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори Пашкевич Л.Г., реєстровий № 5424. Право власності на вказаний об`єкт нерухомості зареєстровано за [PERSON] в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації 17.11.2005, реєстровий № 3031 книга № 22. Продаж спірної квартири за домовленістю сторін здійснено за 1 700 грн, загальна вартість квартири, згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно МБТІ, становить 1 158 грн, що вбачається з підпунктів 2-3 вказаного договору. В матеріалах справи також міститься технічний паспорт на квартиру, складений 17.10.2005 Білоцерківським МБТІ, трудова книжка відповідача, довідка ОК-5 відповідача, роздруківка з офіційним валютним курсом НБУ станом на 28.10.2005 та звіт про оцінку майна ПП «Світлиця-нова» від 18.07.2024, відповідно до якого вартість спірної квартири складає 296 147 грн. При вирішенні справи, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо)самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Разом з тим, відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним до шлюбу, майно набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Нормою п. 2 ч. 1 ст. 57 СК передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Стаття 12 ЦПК України визначає принцип змагальності цивільного судочинство. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Судом встановлено, що під час шлюбу з [PERSON] , [PERSON] була придбана спірна квартира за кошти, які отримані внаслідок продажу ним належного на підставі договору дарування будинку. Спірна квартира була придбана на наступний день після продажу будинку, при цьому вартість будинку значно перевищує ціну квартиру, що вбачається змістом посвідчених нотаріусом договорів. Отже спірна квартира належала відповідачу особисто, а тому є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу. Презумпція спільності права власності подружжя на спірну квартиру відповідачем спростована, а доводи позивача не знайшли підтвердження. Матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наведених позивачем обставин, тому судом відхиляються. Враховуючи вищевикладене та оцінюючі наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Питання втрати особою права користування житлом чи сервітуту регулюється статтями 405, 406 ЦК України. Суд звертає увагу, що предметом даного спору є саме поділ майна, набутого під час зареєстрованого шлюбу, а питання щодо усунення перешкод у користуванні майном позивачем не заявлялось та, відповідно, судом не розглядається, при цьому позивач не позбавлена права звернутись до суду з цього приводу з окремим позовом.

Outcome: dismissed