Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із вказаним позовом де зазначають, що [INFO] помер їх батько [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно, зокрема і будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Вказують, що згідно свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 29 жовтня 1965 року, їхньому батьку на праві власності належав житловий будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS] . Вподальшому старий житловий будинок було знесено і на земельній ділянці на місці старого будинку збудовано новий будинок за проектом погодженим з головним архітектором міста. Після смерті батька спадщину прийняли мати позивачів - [PERSON] та син [PERSON] (один із позиваів) та відповідно кожен отримав право на частки у спадковому майні, а саме по 1/2 вищезазначеного житлового будинку, проте право власності не було оформлено. [INFO] \~ [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на будинковолодіння по [ADDRESS] . З метою прийняття спадщини, позивачі звернулися до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Суружіу Н.Д. із заявами про відкриття спадкової справи після смерті матері. Разом із тим, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, кожному відповідно, на вищевказаний\~ житловий будинок, розташований у [ADDRESS] , в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на нього. Вказують, що відповідно до відомостей Чернівецького комунального обласного БТІ, право власності на вказане будинковолодіння було зареєстровано за\~ [PERSON] згідно свідоцтва про право власності від 29.10.1965 року. У подальшому даний будинок знесено, зведено новий, який не є самочинним будівництвом. Однак станом на сьогоднішній день відомості про право власності на будинок до електронного Реєстру прав власності на нерухоме майно Міністерства юстиції України не внесено. Відтак їхнє право власності на вказане майно не визнається. Враховуючи викладене, з метою реалізації своїх спадкових прав, просять суд ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] \~ та\~ [PERSON] право власності на вказаний житловий будинок\~ у розмірі 1/4 та 3/4 його частини відповідно за кожним. Позивачі та їхній представник в судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним у позові, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не зявилась, однак надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності на розсуд суду у відповідності до вимог чинного законодавства. Третя особа у судове засідання не зявилась, однак надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з копію свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 29 жовтня 1965 року, [PERSON] , батьку позивачів, на праві власності належав житловий будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS] . У подальшому, рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів № 113/6 від 19.03.1985 року, [PERSON] було зобов`язано знести старий будинок та дозволено будівництво нового будинку по [ADDRESS] . Відповідно до довідки Чернівецького комунального обласного БТІ, будинковолодіння по [ADDRESS] відповідає таким характеристикам: житловий будинок літ. «А» та сарай літ. «Б», «В», «Г» - знесено. В Даний час на земельній ділянці розміщено -\~ житловий будинок літера «Д», загальною площею 91,2 кв.м., в тому числі житловою 48,4 кв.м., літня кухня, гараж, сарай, вбиральня, криниця, вигрібна яма, огорожа, які побудовані до 05.08.1992 року, що згідно з інструкцією про проведення технічної інвентаризації не є самочинним будівництвом. Вказані відомості підтверджуються також технічним паспортом ДП «Буковинська управляюча компанія» та витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва за реєстраційним № ТІ01:5579:5470:0476:6064. Разом із тим, у позивачів відсутні правовстановлюючі документи на будинковолодіння, а відомості про право власності на будинковолодіння до електронного Реєстру прав власності на нерухоме майно Міністерства юстиції України не внесено. Як вбачається із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] , батько позивачів, помер [INFO] . Після смерті [PERSON] , спадкоємці не звертались до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. Разом із тим, на момент смерті [PERSON] , із ним проживав та постійно був зареєстрований син [PERSON] та дружина [PERSON] , що підтверджується відомостями, які містяться на ст.11 паспорту [PERSON] , визнається та не заперечується сторонами. [INFO] \~ [PERSON] , мати позивачів, також померла, як це встановлено із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Позивачі, у встановлений строк звернулись до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Суружіу Н.Д. в передбачений законодавством України строк з заявами про відкриття спадкової справи після смерті матері, яка відповідно була зареєстрована у Спадковому реєстрі за №45/2023, як це вбачається із копії довідки №2/02-14 від 02.01.2024 року та витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі додається, а також із заявами про отримання свідоцтва про право на спадщину на вищевказане будинковолодіння. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Суружіу Н.Д. позивачам було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, кожному відповідно, на житловий будинок, розташований у [ADDRESS] , в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на будинок. Таким чином встановлено, що [ADDRESS] розташовано житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, відомості про право власності на яке не внесено до Реєстру прав власності на нерухоме майно, на майно відсутній правовстановлюючий документ. Разом із тим, житловий будинок не є самочинно побудованим майном. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1965 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 2 6 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Щодо державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна, збудованих до 5 серпня 1992 року, то індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпні 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014\~ виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. З позовом про визнання права власності на спадщину в судовому порядку, може звернутися особа у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Дані роз`яснення містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування". Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, що померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Після смерті власника будинковолодіння, його спадкоємці: син та дружина, прийняли спадщину, фактично вступивши у володіння майном, однак не звертались до нотаріуса із відповідними заявами. Відтак можна констатувати, що частка кожного із спадкоємців складала 1/2 частини майна, як це визначалось на день виникнення таких правовідносин відповідно до\~ ст.ст. 529 та 549 ЦК УРСР. Відповідно, після смерті матері позивачів у 2007 році, її частка (1/2 від майна) також належить розподілу між спадкоємцями, які прийняли спадщину, тобто між позивачами. Відтак частка [PERSON] у вищевказаному будинковолодінні складатиме 3/4 частини, а [PERSON] - 1/4 частини. Враховуючи викладене, з метою надання можливості реалізації позивачем своїх спадкових прав, суд доходить висновку про необхідність визнати за ним право власності на вищевказане нерухоме майно.

Outcome: approved