Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-30 00:00:00

У січні 2024 року адвокат Сорочан В.О. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 лютого 2002 року до того часу, коли на підставі рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 грудня 2023 року їх шлюб був розірваний. У період шлюбу у 2004 році на відповідача була зареєстрована земельна ділянка площею 0.073 га з цільовим призначенням для обслуговування торгівельного кіоску в межах [ADDRESS] , придбана на підставі договору купівлі-продажу від 27 червня 2002 року за № 1479 за спільні кошти подружжя у розмірі 500 грн. Також за спільні кошти подружжя 18 травня 2016 року було придбано автомобіль Fiat Doblo державний номер [NUMBER] вартістю 200000 грн. Крім цього, у 2017 році за спільні кошти подружжя було придбано автомобіль Renault Master державний номер [NUMBER] вартістю 250000 грн. Посилаючись на положення ст.ст. 69,70 СК України, представник позивача прохав визнати за позивачем право власності частину земельної ділянки площею 0.073 га з цільовим призначенням для обслуговування торгівельного кіоску в межах с.Новокрасне Первомайського району Миколаївської області, вул. Миру, 153, залишити позивачу у особистій власності автомобіль Fiat Doblo державний номер [NUMBER] , виділити відповідачу автомобіль Renault Master державний номер [NUMBER] . Ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області Кологривої Т.М. від 29 січня 2024 року по справі відкрито спрощене позовне провадження, витребувано за клопотанням представника позивача з сервісного центру МВС № 4842 інформацію про реєстрацію транспортних засобів Fiat Doblo державний номер [NUMBER] та Renault Master державний номер [NUMBER] , із зазначенням дати реєстрації та власника транспортних засобів. У березні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить магазин-бар «Юлія», розташований в [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 16 листопада 1999 року за № 32, виданого Новокрасненською сільською радою Арбузинського району Миколаївської області, зареєстрованого в Арбузинському БТІ 18 січня 2000 року. Як майно, набуте до шлюбу, магазин поділу не підлягає. З 1998 року він здійснював підприємницьку діяльність: роздрібну торгівлю в магазині-барі «Юлія» та літньому майданчику. Земельну ділянку, яка знаходиться під об`єктом нерухомості магазином «Юлія», він орендував у Новокрасненській сільській раді Арбузинського району. Ним у 2000 році було ініційовано питання перед сільською радою про викуп вказаної земельної ділянки. У листопаді 2001 року з цією метою було укладено договір з ТОВ «Південьприватзем» на проведення експертної грошової оцінки та 27 листопада 2001 року визначено вартість земельної ділянки за висновком експерта у розмірі 533 грн. Після прийняття Новокрасненською сільською радою Арбузинського району рішення про продаж земельної ділянки між ним, приватним підприємцем, та Новокрасненською сільською радою Арбузинського району Миколаївської області було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27 червня 2002 року за № 1479, посвідчений державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області Бойченко В.А. 27 червня 2002 року. Державний акт на право власності на земельну ділянку серії МК № 073582 було видано 04 жовтня 2004 року. Земельна ділянка була сформована саме для обслуговування магазину-бару «Юлія» разом з літнім майданчиком, а тому є неподільною. Крім цього, вона придбана за кошти, які належали йому до укладення шлюбу. У 2018 році вони внесли на депозитний рахунок на ім`я [PERSON] , відкритий в АТ КБ «Приватбанк», кошти у розмірі 100000 грн., які підлягають поділу як спільне майно подружжя. Прохав визнати за ним право особистої приватної власності на земельну ділянку площею 0.073 га, розташовану в с.Новокрасне Первомайського району Миколаївської області, визнати спільним майном подружжя грошові кошти у розмірі 100000 грн. та відсотків по депозитному договору в АТ КБ «Приватбанк», стягнувши з [PERSON] на його користь кошти у розмірі 50000 грн. та половину доходу (відсотків) від вкладу за депозитним договором. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 14 березня 2024 року прийнято зустрічну позовну заяву до розгляду, здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 03 травня 2024 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з заявою про зміну позовних вимог, в якій вказав, що сторонами за час спільного проживання по [ADDRESS] у період з вересня 2017 року по листопад 2020 року було замовлено та придбано наступні меблі: трюмо вартістю 3000 грн., вітальня вартістю 12350 грн., тумба під телевізор вартістю 1500 грн., журнальний стіл вартістю 750 грн., диван вартістю 8000 грн., шафа-купе вартістю 5000 грн., дитяча вітальня вартістю 14000 грн., буфет вартістю 6000 грн. Вказані меблі виготовлялись по замовленню в будинок [ADDRESS] , який належить відповідачу, тому не можуть використовуватися за цільовим призначенням в іншому будинку. Також у 2017 році на території будинку, який належить відповідачу, був встановлений склад-ангар, вартість якого складає на теперішній час 450000 грн. Крім цього, у 2012 році сторонами під час спільного проживання був придбаний автомобільний причіп, вартість якого складає на теперішній час 10000 грн. На підставі викладеного прохав визнати за позивачем право власності частину земельної ділянки площею 0.073 га з цільовим призначенням для обслуговування торгівельного кіоску в межах [ADDRESS] , залишити позивачу у особистій власності автомобіль Fiat Doblo державний номер [NUMBER] , виділити відповідачу автомобіль Renault Master державний номер [NUMBER] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість її частки у спільному майні подружжя у розмірі 255300 грн. 06 вересня 2024 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з заявою про зміну позовних вимог, в якій вказав, що відповідно до звіту про незалежну оцінку майна вартість ангару, який підлягає поділу, зменшилась до 257580 грн., тому прохав визнати за позивачем право власності на частину земельної ділянки площею 0.073 га з цільовим призначенням для обслуговування торгівельного кіоску в межах с.Новокрасне Первомайського району Миколаївської області, вул. Миру, 153, залишити позивачу у особистій власності автомобіль Fiat Doblo державний номер [NUMBER] , виділити відповідачу автомобіль Renault Master державний номер [NUMBER] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість її частки у спільному майні подружжя у розмірі 279677 грн. 19 вересня 2024 року представник відповідача [PERSON] звернулась до суду з заявою про зміну позовних вимог, в якій прохала у частині позовної заяви щодо грошових коштів визнати спільним майном подружжя грошові кошти у розмірі 100000 грн. та у розмірі 29858 грн. 22 к. відсотків по депозитному договору в АТ КБ «Приватбанк», стягнувши з [PERSON] на його користь кошти у розмірі 50000 грн. та 14929 грн. 11 к. відсотків від вкладу за депозитним договором. У лютому 2024 року відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що визнав позовні вимоги частково, вказавши, що не має заперечень щодо поділу автомобілів таким чином, як прохає позивач. Заперечував проти визнання права власності за позивачем на частину земельної ділянки, вказуючи на те, що земельна ділянка придбана за його особисті кошти та є неподільною, оскільки була сформована саме для обслуговування магазину-бару «Юлія», який належав йому до шлюбу на праві власності. У червні 2024 року відповідач [PERSON] подав другий відзив на позовну заяву, в якому вказав, що не має заперечень щодо поділу меблів та причепу. Вважав за можливе виділити позивачу [PERSON] наступне майно: трюмо, тумбу під телевізор, журнальний стіл, диван, шафу-купе, буфер (загальною вартістю 242250 грн.), а вітальню та автомобільний причіп (загальна вартість 23350 грн.) виділити йому. Дитяча вітальна вартістю 14000 грн. це майно їхньої доньки [PERSON] , яке не підлягає розподілу між подружжям. Звіт ФОП [PERSON] від 23 квітня 2024 року щодо вартості ангару вважає недопустимим доказом по справі, виходячи з того, що підприємець особисто ангар не оглядав, дані про його розмір є приблизними та надані зі слів позивача [PERSON] . Крім цього, у висновках підприємець визначив вартість телятника, належного [PERSON] та розташованого в с.Кумарі Первомайського району. У вересні 2024 року відповідач [PERSON] подав третій відзив на позовну заяву, в якому прохав відмовити у задоволенні первісного позову, підтвердив свою позицію, викладену у першому відзиві щодо поділу земельної ділянки, заперечував щодо поділу автомобілів, вказуючи, що представником первісного позивача заявлено вимогу про визнання права особистої власності за позивачем [PERSON] на автомобіль. Представником первісного позивача не зазначено з чого складається визначена ним вартість частки позивача у спільному майні подружжя у розмірі 279677 грн. Звіт ФОП [PERSON] від 15 серпня 2024 року щодо вартості ангару вважає недопустимим і неналежним доказом по справі, виходячи з того, що звіт не містить підстав про неможливість особистого огляду об`єктів дослідження, не зазначені обґрунтування застережень та припущень щодо використання результатів оцінки, здійсненої без особистого огляду. Дані про його розмір є приблизними та надані зі слів позивача [PERSON] . Окрім цього, ФОП [PERSON] автомобілі, які придбані у період шлюбу, не оглядав, їх вартість визначена зі слів замовника [PERSON] . Разом з цим, суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] здійснено особистий огляд автомобілів як об`єктів оцінки. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 05 червня 2024 року витребувано з територіального сервісного центру МВС № 4842 інформацію про наявність зареєстрованих за відповідачем [PERSON] транспортних засобів з зазначенням дати реєстрації та власника транспортних засобів. Ухвалою\~Арбузинського районного\~суду Миколаївської\~області \~від 20\~червня 2024\~року витребувано у акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відомості про наявність депозитного рахунку у банку за період з 2018 року, відкритого на ім`я [PERSON] . Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 24 січня 2024 року залишено без розгляду позовну вимогу по зустрічному позову щодо визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на земельну ділянку площею 0.073 га, розташовану в с.Новокрасне Первомайського району Миколаївської області. У судовому засіданні представник первісного позивача [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги у остаточній редакції, заперечував проти задоволення зустрічного позову. Пояснив, що для обслуговування торговельного кіоску виділена земельна ділянка площею 12 кв.м, вся інша частина земельної ділянки до кіоску значення не має. Вказав, що розмір компенсації 279677 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, ним розрахований наступним чином: загальна вартість обох автомобілів, поділена на 2 (57596 грн.) + вартості всіх меблів (30300 грн.) + вартості причепу (10575 грн.) + вартості ангару (128790 грн.). Визнав вимоги щодо стягнення коштів по депозиту у розмірі 50000 грн., а також процентів, нарахованих під час перебування сторін у шлюбі, розмір їх суду не назвав. Представник первісного відповідача [PERSON] підтримала вимоги зустрічного позову в остаточній редакції, заперечувала проти задоволення первісного позову з підстав, визначених у відзиві, поданому до суду у вересні 2024 року. Вказала, що ангар є фактично господарською будівлею - сараєм, розташованим у дворі будинку, належного відповідачу. Під час судових дебатів вказала, що початок побудови сараю ще до укладення шлюбу, відповідач до укладення шлюбу купив профільні листи, залив підлогу цементом. Остаточно прохала автомобіль Fiat Doblo виділити позивачу, автомобіль Renault Master і причіп виділити відповідачу, земельну ділянку виділити відповідачу зі стягненням половини її вартості на користь позивача з відповідача у розмірі 9006 грн., меблі поділити між сторонами у спосіб, вказаний у відзиві, у поділі ангару відмовити, врахувати, що відповідач має право на половину депозиту та процентів, стягнути з позивача на користь відповідача різницю у вартості виділеного майна у розмірі 88130 грн. Первісний відповідач [PERSON] підтримав позицію свого представника, пояснив, що у серпні 2023 року позивач розпорядилась грошовими коштами на депозитному рахунку без його згоди. Прохав по первісному позову визнати спірну земельну ділянку спільною власністю подружжя, не заперечував щодо виплати компенсації за половину її вартості позивачу. Вивчивши матеріали справи, вислухавши думки учасників процесу, суд приходить до наступного. Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про одруження, 21 лютого 2002 року сторони [PERSON] і [PERSON] уклали між собою шлюб, про що Новокрасненською сільською радою Арбузинського району Миколаївської області складено відповідний актовий запис № 1. Шлюб сторін розірвано відповідно до рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 грудня 2023 року. За змістом частин 1 та 7 статті 41 Конституції України, частин 1 та 5 статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Відповідно до частин 1, 2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України). Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в\~статті 60 Сімейного кодексу України\~та\~статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю\~України в залежності від того, коли було придбано спірне майно. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина 1 статті 60 СК України). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 2 статті 60 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Одна із сторін спору може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, виходячи із аналізу зазначених норм, суду, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України. В силу положень\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, : 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України). Щодо земельної ділянки Згідно свідоцтва про право власності, виданого Новокрасненською сільською радою 18 січня 2000 року, магазин-бар «Юлія», розташований в [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві особистої власності. Рішенням виконавчого комітету Арбузинської селищної ради № 267 від 09 серпня 2024 року присвоєно адресу об`єкту нерухомого майна (магазин-бар «Юлія»), що належить [PERSON] на праві свідоцтва про право власності на магазин-бар «Юлія» від 18 січня 2000 року: [ADDRESS] . За договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим у нотаріальному порядку 27 червня 2002 року, укладеним між Новокрасненською сільською радою та [PERSON] , останній придбав у земельну ділянку розміром 0.0073 га, розташовану у [ADDRESS] , з цільовим призначенням земельної ділянки для комерційного використання обслуговування торгівельного кіоску. Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку виданий [PERSON] 04 жовтня 2004 року Новокрасненською сільською радою з зазначенням цільового призначення земельної ділянки для обслуговування торгівельного кіоску. Відповідно до ч.1 ст. 125 Земельного кодексу України, яка діяла на момент придбання земельної ділянки, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. За такого, спірна земельна ділянка як придбана відповідачем у період шлюбу є спільним майном подружжя та підлягає поділу. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (пункт 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18), постанова від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18. Зважаючи на вказаний принцип і те, що на спірній земельній ділянці розташований магазин-бар «Юлія», який є особистою власністю відповідача [PERSON] , так як належав йому на праві власності до укладення шлюбу, суд прийшов до висновку, що при поділі майна земельна ділянка має бути виділена саме його у власність, так як її цільове призначення - для обслуговування торгівельного кіоску. Позивач [PERSON] має право на отримання від нього грошової компенсації половини її вартості, яка відповідно до звіту про експертну грошову оцінку від 10 січня 2025 року, виконаного ФОП [PERSON] , складає 18012 грн., тобто 9006 грн. Суд вважає, поділ спільного майна подружжя у викладеній редакції у первісному позові шляхом визнання за сторонами права власності на 1/2 частину земельної ділянки не відповідатиме засадам розумності та справедливості, оскільки фактично не вирішить існуючий спір. Разом\~з тим, спосіб захисту права чи інтересу має бути таким, щоб у\~позивача не\~виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц). Щодо транспортних засобів Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] [PERSON] є власником причіпу легкового В марки УВП, моделі 810080, державний номерний знак [NUMBER] , 2013 року випуску. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] [PERSON] є власником автомобіля Renault Master, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] [PERSON] є власником автомобіля Fiat NUOVA Doblo, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] . У\~відповідності до\~звіту про\~незалежну оцінку\~майна,\~виконаного фізичною\~особою \~підприємцем [PERSON] \~15\~серпня 2024\~року,\~ринкова вартість\~автомобіля \~Renault\~Master,\~2011\~року випуску,\~державний номер\~ [NUMBER] ,\~складає 371867\~грн.,\~ринкова вартість\~автомобіля Fiat Doblo, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] , складає 256675 грн., ринкова вартість причепу УВП 810080, 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , складає 21150 грн. Згідно звіту про незалежну оцінку майна, виконаного суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] 17 вересня 2024 року, ринкова вартість автомобіля Renault Master, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] , складає 204 660 грн., ринкова вартість причепу УВП 810080, 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , складає 13400 грн. Суд при визначенні вартості автомобіля Renault Master, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] та причепу УВП 810080, 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , при наявності двох звітів фізичних осіб-підприємців у справі, вважає за необхідне прийняти до уваги звіт, виконаний суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] так як останній безпосередньо здійснював огляд транспортних засобів, які підлягали оцінці. Тому його висновок є більш достовірним. Щодо меблів Сторонами не заперечується те, що під час шлюбу ними придбано наступні меблі: у листопаді 2020 року буфет вартістю 6000 грн., у березні 2018 року вітальню вартістю 12350 грн., тумбу під телевізор вартістю 1500 грн., журнальний стіл вартістю 750 грн., диван вартістю 8000 грн., у жовтні 2020 року дитячу вітальню вартістю 14000 грн., у грудні 2018 року шафу-купе вартістю 5000 грн., у вересні 2017 року трюмо вартістю 3000 грн. За змістом ст. 174 Сімейного кодексу майно, придбане батьками або одним із них для забезпечення розвитку, навчання та виховання дитини (одяг, інші речі особистого вжитку, іграшки, книги, музичні інструменти, спортивне обладнання тощо), є власністю дитини. Враховуючи вказану норму закону, дитяча вітальня вартістю 14000 грн. не може бути об`єктом спільної власності подружжя, оскільки придбана для забезпечення умов проживання їхньої доньки [PERSON] , [INFO] , яка на даний час є повнолітньою, тому не підлягає поділу між сторонами. За таких обставин, загальна сума вартості меблів, які підлягають поділу, складає 36600 грн. Щодо коштів на банківському рахунку Згідно відповіді АТ КБ «Приватбанк» від 20 червня 2024 року за № 20.1.0.0.0/7 на ім`я [PERSON] були відкриті наступні депозитні рахунки: 01 серпня 2023 року № [NUMBER] , 01 серпня 2023 року № 262036400950456438, 13 грудня 2019 року №26309618727167, 13 грудня 2019 року № 26205613926197. З виписок по рахункам вбачається, що [INFO] відбулося відкриття депозитного рахунку, сума операції склала 100000 грн. 23 липня 2023 року відбулося перерахування коштів (повернення депозиту по договору) у розмірі 122249 грн. 58 к., а також було виплачено проценти у розмірі 566 грн. 11 к. 01 серпня 2023 року [PERSON] відкрила депозитний рахунок № [NUMBER] , сума операції склала 100000 грн. У період після 01 серпня 2023 року до 27 січня 2024 року (дата набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу) банком нараховано проценти у розмірі 6326 грн. 14 к. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за №11, роз`яснено, що грошові кошти (вклади), внесені у банківські установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, відповідно до ст.61 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи зі змісту ч.2 ст. 114 Сімейного Кодексу України , у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. За таких обставин, грошові кошти, які були внесені за час зареєстрованого шлюбу та обліковувалися на розрахунковому рахунку на ім`я [PERSON] , є спільним майном подружжя, а тому підлягають поділу. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] розпорядилась грошовими коштами у липні-серпні 2023 року без відома [PERSON] на загальну суму 122249 грн. 58 к. + 566 грн. 11 к. = 122815 грн. 69 к., до припинення шлюбу їй було нараховано проценти у розмірі 6326 грн. 14 к., всього 129141 грн. 83 к., тому відповідач має право на компенсацію частини вказаної суми, тобто 64570 грн. 92 к. Щодо вимоги первісного позивача щодо визнання об`єктом права сумісної власності подружжя сараю (ангару) та стягнення з відповідача компенсації частини його вартості як об`єкта нерухомого майна [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Новокрасненською сільською радою 06 листопада 2001 року. Інформація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації об`єкта нерухомого майна, розташованого в [ADDRESS] , відсутня, про що свідчить виписка від 05 вересня 2024 року. Технічна документація на побудовані будівлі за адресою: [ADDRESS] , не містить у собі посилання на наявність спірної будівлі(ангару). Сторонами не заперечується, що за період спільного життя самочинно збудовано сарай (ангар). Відповідно до\~ст. 376 ЦК України\~самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13). Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Отже, наявність самовільно побудованої зазначеної господарської будівлі, яка не введена в установленому законом порядку в експлуатацію, не свідчить про те, що вона є предметом поділу між подружжям. За вимогами ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, і в разі їх використання у будівництві вона має право на відшкодування їх вартості. Вимог про відшкодування вартості будівельних матеріалів, витрачених на побудову ангару (сараю), первісним позивачем не заявлялось. Таким чином, вимоги первісного позивача щодо визнання об`єктом права сумісної власності подружжя сараю (ангару) та стягнення з відповідача компенсації частини його вартості як об`єкту нерухомого майна задоволенню не підлягають. У випадку множинності об`єктів нерухомого майна, що перебуває у спільній власності сторін, суду належить розглянути можливість здійснити поділ майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд\~у постановах: від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19), від 09 червня 2021 року у справі № 537/5528/16 (провадження № 61-11253св20). Тобто, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен розглянути можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя у спосіб без визначення грошової компенсації, або з визначенням такої у мінімальному розмірі. Враховуючи норми законодавства щодо способів поділу майна, а також вищевказану правову позицію, з метою визначення мінімальної грошової компенсації, яка підлягатиме стягненню з однієї з сторін, суд вважає найбільш прийнятним та дієвим способом здійснення поділу майна наступний його розподіл між подружжям з урахуванням вартості і частки кожного із подружжя у спільному майні. Зважаючи\~на вартість\~автомобіля \~Renault\~Master\~204\~660\~грн.,\~вартість причепу\~УВП 810080\~13400\~грн.,\~вартість автомобіля Fiat\~Doblo\~256675\~грн.,\~а також\~з огляду\~на державну\~реєстрацію за\~кожним із\~сторін транспортного\~засобу,\~позивачу [PERSON] \~має бути\~виділений автомобіль Fiat Doblo вартістю 256675 грн., а відповідачу [PERSON] - автомобіль Renault Master вартістю 204 660 грн. і причеп УВП 810080 вартістю 13400 грн. (загальна вартість 218060 грн.). Меблі на загальну суму 36600 грн., які підлягають поділу та перебувають за місцем проживання відповідача, підлягають виділенню йому. Оскільки\~вартість виділеного\~майна відповідачу\~(автомобіль\~Renault\~Master\~вартістю 204\~660\~грн.,\~причеп УВП\~810080\~вартістю 13400\~грн.,\~меблі на\~загальну суму\~36600\~грн.,\~земельна ділянка\~вартістю 18012\~грн.,\~всього 272672\~грн.)\~з урахуванням\~принципу рівності\~часток подружжя\~у праві\~спільної сумісної\~власності перевищує\~вартість майна,\~виділеного позивачу\~(автомобіль Fiat Doblo вартістю 256675 грн.), тому відповідач повинен сплатити позивачу різницю між ними як грошову компенсацію у розмірі 15997 грн. + 9006 грн. (половину вартості земельної ділянки), тобто 25003 грн. З огляду на те, що позивач повинна сплатити відповідачу грошову компенсацію у розмірі 64570 грн. 92 к. як половину коштів, використаних по депозитному рахунку без згоди відповідача, а відповідач повинен сплатити позивачу різницю між вартістю виділеного майна грошову компенсацію у розмірі 25003 грн., на підставі ч.12 ст. 265 ЦПК України суд вважає за необхідне провести зустрічне зарахування таких сум та стягнути різницю між ними на користь сторони, якій присуджено більшу грошову суму. Тобто, остаточно позивач повинна сплатити відповідачу різницю між ними як грошову компенсацію у розмірі 39567 грн. 92 к. (64570 грн. 92 к. - 25003 грн.). На підставі викладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів. При розподілі судових витрат суд керується правилами ч.1 ст. 141 ЦПК України. Розмір\~судового збору при подачі позову\~становить 1% від ціни позову, тобто від вартості\~майна\~на яке претендує один з\~подружжя. Позивач претендувала на майно вартістю 545359 грн., тому вона мала сплатити судовий збір у розмірі 5453 грн. 59 к. Відповідач претендував на майно загальною вартістю 82\~941 грн. 11 к., сплатив судовий збір при подачі зустрічного позову у розмірі 1211 грн. 20 к. Зважаючи на те, що позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 4588 грн., з неї на користь держави підлягає стягненню недоплачений судовий збір у розмірі 865 грн. 59 к. Окрім цього, з огляду на розмір задоволених вимог по первісному позову та зустрічному позову, відповідач має сплатити на користь позивача 2656 грн. 82 к., а позивач відповідачу - 1211 грн. 20 к. З урахуванням зарахування зустрічних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1445 грн. 62 к.

Outcome: partial