Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-11 00:00:00

[PERSON] у серпні 2024 року звернулась до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позов мотивований тим, що 11.01.2024 року о 18 год. 08 хв. на перехресті вулиці Ахматової та проспекту Григоренка в місті Києві сталася дорожньо-транспорта пригода, за якої [PERSON] , керуючи автомобілем «Ніссан», д.н.з. [NUMBER] , в порушення п.2.3 б, 16.6 ПДР України при повороті ліворуч, не надав перевагу в ресі автомобілю «Ауді», д.н.з. [NUMBER] , який рухався в зустрічному напрямку прямо, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення, що призвело до пошкодження належної їй транспортного засобу автомобіля «Ауді», д.н.з. [NUMBER] . Постановою Дарницького районного суду м.Києва від 07.03.2024 року, яка набула чинності, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України, із накладенням адміністративного стягнення - штрафу у розмірі, визначеному санкцією вказаної статті - 850 грн. 00 коп. Цивільно-правова відповадальність водія автомобіля, яким керував [PERSON] «Ніссан», д.н.з. [NUMBER] , на час ДТП була застрахований в АТ «СК «Інго» відповідно до Договору обов`язкового страхування страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № 214756490). Цивільно-правова відповідальність її була застрахованою в ПАТ «СК «УСГ» за договором добровільного страхуання наземних транспортних засобів «Доступне КАСКО» № 29-2801-23-00002 від 11.02.2023 року. Нею було подано до страховика відповідача АТ «СК «Інго» повідомлення про ДТП, заяву про страхове відшкодування та інші документи, необхідні для здійснення виплати страхового відшкодування на її користь, а також надано пошкоджений в ДТП автомобіль «Ауді», д.н.з. [NUMBER] , для його огляду. Також, до її страховика - ПАТ «СК «УСГ» нею також направлено повідомлення про ДТП та заяву про виплату страхового відшколдвання, а також надано пошкоджений в ДТП автомобіль «Ауді», д.н.з. [NUMBER] , для його огляду. Відповідно до Звіту № 1709-Ф/24 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Ауді», д.н.з. [NUMBER] , від 11.01.2024 року, вартість відновлювального ремонту складає 1 056 471 грн. 69 коп., ринкова вартість автомобіля - 675 869 грн. 07 коп. Зважаючи на вказаний висновок, вважає автомобіль фізично знищеним. Відповідно до Звіту № 1709-Ф/24 від 11.01.2024 року зроблено висновок, що ринкова вартість пошкодженого при ДТП транспортного засобу «Ауді», д.н.з. [NUMBER] , складає 122 114 грн. 50 коп. Таким чином, розмір матеріального збитку, який підлягає відшкодуванню становить 553 752 грн. 57 коп., де 675 867 грн. 07 коп. - ринкова вартість ТЗ до ДТП, 122 114 грн. 50 коп. - ринкова вартість ТЗ після ДТП (у пошкодженому стані). У зв`язку із пошкодженням належного їй автомобіля «Ауді», д.н.з. [NUMBER] , її страхова компанія ПАТ «СК «УСГ» 02.02.2024 року виплатила страхове відшкодування у сумі 130 000 грн. 00 коп., тобто у розмірі ліміту за договором добровільного страхуванням, а 01.05.2024 року страхова компанія відповідача АТ «СК «Інго» виплатило їй страхове відшкодування в розмірі 30 000 грн. 00 коп. Вважає, що їй було відшкодовано з боку страховиків страхове відшкодування у розмірі 160 000 грн. 00 коп, що складає ліміт відповідальності за полісом № 214756490. Проте, виплачені суми страхового АТ «СК «Інго» (30 000 грн. 00 коп.) та ПАТ «СК «УСГ» (130 000 грн. 00 коп.), всього 160 000 грн., не покривають фактичного збитку на відновлення пошкодженого транспортного засобу «Ауді», д.н.з. [NUMBER] , який становить 393 752 грн. 57 коп., та вираховується за такою формулою: 553 752 грн. 57 коп. (матеріальний збиток) - 160 000 грн. (виплачена сума страхового відшкодування) = 393 752 грн. 57 коп. Відповідно, різниця між вартістю збитків (553 752 грн. 57 коп.) та сплаченою сумою страхового відшкодування (130 000 грн. 00 коп. + 30 000 грн. 00 коп.) = 160 000 грн. 00 коп., становить 393 752 грн. 57 коп. (553 752 грн. 57 коп. - 160 000 грн. 00 коп. = 393 752 грн. 57 коп.), яку просить стягнути з відповідача на її користь. В судовому засіданні представник позивача Сорока М.М. , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 30.07.2024 року (а.с.140), позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання страховиком зобов`язань за договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів й відшкодування відповідачем збитків (шкоди) у порядку ст.1194 ЦК України. Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду), розпискою. Відзив на позов відповідачем не поданий. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно положень п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за вказаною адресою місця проживання, а відтак за матеріалами справи відповідач вважається належно повідомленим про час розгляду. Судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). Наведені обставини свідчать, що сторони завчасно повідомлені про розгляд справи судом. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив тощо, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності відповідача за погодженням позивача. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи відбувся у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Вислухавши пояснення представника позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що 11.01.2024 року о 18 год. 08 хв. на перехресті вулиці Ахматової та проспекту Григоренка в місті Києві сталася дорожньо-транспорта пригода, за якої [PERSON] , керуючи автомобілем «Ніссан», д.н.з. [NUMBER] , при повороті ліворуч, не надав перевагу в ресі автомобілю «Ауді», д.н.з. [NUMBER] , який рухався в зустрічному напрямку прямо, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення, що призвело до пошкодження належної їй транспортного засобу. Постановою Дарницького районного суду м.Києва від 07.03.2024 року, яка набула чинності, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України, із накладенням адміністративного стягнення - штрафу у розмірі, визначеному санкцією вказаної статті - 850 грн. 00 коп.(а.с.13-14). Позивач вказав, що цивільно-правова відповадальність водія автомобіля, яким керував [PERSON] , «Ніссан», д.н.з. [NUMBER] , на час ДТП була застрахованою в АТ «СК «Інго» відповідно до Договору обов`язкового страхування страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № 214756490), проте докази (вказаний ним поліс) не надав. Суд вважає, що правильність вирішення даного спору, прийняття законного та обґрунтованого рішення, пов`язано із дослідженням та оцінкою полісу цивільно-правової відповідальності водія автомобіля, яким керував [PERSON] , «Ніссан», д.н.з. [NUMBER] , проте позивачем не наданий, вирахування різниці між лімітом страхування за вказаним полісом, а також можливої франшизи, впливає на правильність розміру стягнення з відповідача завданого збитку відповідно до ст.1194 ЦК України, за якою особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Водночас, суд зазначає, що вимога позивача щодо стягнення всієї суми збитку 393 752 грн. 57 коп. до відповідача, не може бути задоволеною з огляду на те, що його відповідальність була застрахованоюза договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, адже покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), та як вбачається із доводів позивача, АТ «СК «Інго» виплатило позивачу страхове відшкодування в розмірі 30 000 грн. 00 коп., вимоги позову спрямовані до [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого була застрахованою за договором обов`язковго страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, й страховик якого виплатив позивачу лише 30 000 грн.00 коп., що ним визнається, та вказує на необгрутованість такої вимоги до [PERSON] , та є наслідком для відмови у позові. Так, відповідно до Постанови ВП ВС від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ст.9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Статтею 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що при настанні страхового випадку, страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У відповідності до п.36.4 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" виплата страхового відшкодування здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування, лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків. Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі (ст.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Розмір збитків, відповідно до ч.2 ст. 1192 ЦК України, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Положенням ст. 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Окрім того, позивач у позові вказує про відшкодування шкоди щодо фізично знищеного автомобіля та проводить його розрахунок, проте таку вимогу не обгрутновує за правилом вимоги про відшкодуання майна щодо повернення відповідачу залишків знищеного автомобіля. Так, у Постанові ВП ВС від 14 червня 2023 року у справі № 125/1216/20, зазначено, що за змістом статті 30 Закону № 1961-IV транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно зі звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. Таким чином, ремонт автомобіля, вважається економічно необґрунтованим, а отже, автомобіль вважається фізично знищеним. Порядок відшкодування завданої позивачу шкоди мав відбуватися в порядку, визначеному статтею 30 Закону № 1961-IV, і позивач мав передати залишки транспортного засобу відповідачу як особі, яка відповідає за завдану шкоду, чим набути право отримати від останнього відшкодування шкоди в розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП. Така підстава також слугує відмові позивачу у позові. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава. Предметом позову є правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 12.06.2020 у справі № 906/775/17, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18). Тобто при ухваленні рішення суд має з`ясовувати яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Зважаючи на відсутність належних та достатніх доказів у справі, про що зазначено у цьому рішенні, суд зазначає й про таке. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Ч.2 ст. 78 ЦПК України визначені критерії допустимості доказів. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно, позивачем до суду не надано належних та допустимих доказів, й за відсутності яких суд позбавлений ухвалити законне та обгрунтоване рішення про задоволення позову. Суд вважає, що обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній справі, можна встановити лише при дослідженні письмових доказів (договір (поліс) страхування), які відсутні у матеріалах справи, за наслідками якого суд має постановити обгрунтоване та законне рішення, що узгоджується із положенням ЦПК України про докази та доказування. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, якщо про це не звертаються сторони. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України, понесений позивачем судовий збір, витрати на правову допомогу, а також витрати на оцінку пошкодженого майна покласти на такого позивача. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 22, 23, 1166, 1187, 1194 ЦК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

Outcome: dismissed