Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~На підставі частини 6 статті 259 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) в судовому засіданні 06 лютого 2025 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. 29\~листопада 2022\~року [PERSON] \~звернувся до\~суду \~із позовом\~про стягнення\~невиплаченої заробітної\~плати та\~середнього заробітку\~за час\~затримки розрахунку\~при звільненні,\~в якому,\~з урахуванням\~поданих уточнень,\~остаточно прохав\~стягнути ізДТЕУ в особі ВСП «ХТЕФК ДТЕУ» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні викладача в сумі 13252 грн. 00 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні юрисконсульта в сумі 28959 грн. 14 коп., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати в сумі 2288 грн. 00 коп. та недоплачену заробітну плату в сумі 1444 грн. 44 коп.. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що у період із січня 2020 року по серпень 2022 року працював у ВСП «ХТЕФК ДТЕУ» на посаді юрисконсульта, а у період із вересня 2021 року по червень 2022 року - викладачем за сумісництвом у цьому ж навчальному закладі. Зазначає, що при звільненні йому не було вчасно виплачено заробітну плату та проведено із ним розрахунок лише 15 грудня 2022 року, а також не було виплачено недоплату у зв`язку із переведенням у простій та компенсацію втрати частини доходів. Одночасно позивач прохав вирішити питання про розподіл понесених ним судових витрат. Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2022 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення виявлених недоліків. Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06 січня 2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Разом з тим за заявою позивача, ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03 травня 2023 року, було замінено неналежного відповідача ВСП «ХТЕФК ДТЕУ» на належного ДТЕУ в особі ВСП «ХТЕФК ДТЕУ». Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06 вересня 2024 року позовну заяву відповідно до п.11\~ст.187 ЦПК України було залишено без руху. Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27вересня 2024 року продовжено розгляд справи по суті. Позивач [PERSON] про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяву із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін не подавав. При цьому, позивач через підсистему Єдиної\~судової інформаційно-телекомунікаційної\~системи «Електронний\~суд»\~ подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги, з урахуванням поданих уточнень, підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача ДТЕУ в особі ВСП «ХТЕФК ДТЕУ» про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяву із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін не подавав. Разом з тим, повноважним представником відповідача через підсистему Єдиної\~судової інформаційно-телекомунікаційної\~системи «Електронний\~суд»подано заяву про розгляд справи у відсутності представника, а також представник відповідача, посилаючись на поданий відзив на позовну заяву, прохав відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. Виходячи з положень ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи те, що справа призначена до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вирішив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст.279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10. Суд, з`ясувавши позицію позивача, викладену в позовній заяві, та у додаткових письмових заявах, поданих до суду, з`ясувавши позицію відповідача, викладен6у у відзиві на позовну заяву та у додаткових письмових заявах, подан6их до суду, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. У відповідності до\~ст.2 ЦПК України\~завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Позивач в період з 01 вересня 2021 року по 30 червня 2022 року працював у ВСП «ХТЕФК ДТЕУ» на посаді викладача за внутрішнім сумісництвом на 0,5 ставки. Крім цього, в період з 01 січня 2020 року по 31 серпня 2022 року працював у ВСП «ХТЕФК ДТЕУ» на посаді провідного юрисконсульта. Наказом ВСП «ХТЕФК ДТЕУ» від 30 червня 2022 року №63-К [PERSON] звільнений з посади викладача циклової комісії економіки на підставі п.2 ст.36 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України). Наказом ВСП «ХТЕФК ДТЕУ» від 30 серпня 2022 року №79-К [PERSON] звільнений з посади провідного юрисконсульта на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. При звільненні позивачу вчасно не було виплачено заробітну плату, що підтверджується випискою про руху коштів по картковому рахунку [PERSON] та не заперечується, а навпаки підтверджується позицією представника ВСП «ХТЕФК ДТЕУ» у поданому відзиві на позовну заяву. Згідно з ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, а нормами ст.46 Конституції України передбачено право на соціальний захист, що включає право на забезпечення безробіття з незалежних від них обставин. Відповідно до ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу (підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій. Виходячи з вказаних норм закону, виплата належних позивачу сум мала бути здійснена відповідачем саме в день його звільнення. Сторонами не заперечується і підтверджується той факт, що позивач працював у ВСП «ХТЕФК\~ДТЕУ» і\~його було\~звільнено із\~посади викладача\~30\~червня 2022\~року,\~а з\~посади юрисконсульта\~ -\~31\~серпня 2022\~року,\~а також\~те,\~що з\~позивачем відповідач\~розрахувавсяостаточно тільки 15 грудня 2022 року, виплативши заборгованість по заробітній платі в сумі 7769 грн. 73 коп.. Таким чином, відповідачем порушені трудові права позивача щодо невиплати належних йому при звільненні сум, а тому вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є підставною. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117,237-1 цього кодексу. Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 №100 (зі змінами) (далі Порядок), в усіх випадках нарахування середньої заробітної плати, крім оплати часу відпусток та виплати компенсації за невикористані відпустки, середня заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбулася подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку, зокрема за час затримки розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Тобто обчислення середньої заробітної плати для виплати за час затримки розрахунку проводиться виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю звільнення. Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Суд частково погоджується із проведеним стороною позивача розрахунком, що наведений у позовній заяві, з урахуванням поданих уточненнях. Так, [PERSON] був звільнений із посади викладача 30 червня 2022 року. Як зазначив позивач, у два останні повні календарні місяці перед звільненням його заробітна плата становила 4562 грн. 58 коп., а саме, за два місяці - травень 2022 року та червень 2022 року. Згідно встановлених норм тривалості робочого часу у 2022 році кількість робочих днів у травні та червні становить 42 дні. Середньоденна заробітна плата відповідно становить 108 грн. 63 коп., виходячи із розрахунку 4562 грн. 58коп./42=108 грн. 63 коп.. Термін оплати середнього заробітку за весь час затримки в межах шести місяців відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, тобто з 01 липня 2022 року по 15 грудня 2022 року, становить 122 робочих днів. Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посади викладача становить: 122 дні х 108 грн. 63 коп. = 13252 грн. 00 коп.. Крім цього, як встановлено судом, [PERSON] був звільнений із посади провідного юрисконсульта 31 серпня 2022 року. Згідно розрахунків позивача, котрі він провів виходячи із розрахунків роботодавця, середньоденна заробітна плата [PERSON] на посаді провідного юрисконсульта перед звільненням становила 237 грн. 70 коп.. Термін оплати середнього заробітку за весь час затримки в межах шести місяців відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, тобто з 01 вересня 2022 року по 15 грудня 2022 року, становить 75 робочих днів, а не 122 робочі дні як посилається позивач у своїх розрахунках. Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посади юрисконсульта становить: 75 дні х 237 грн. 70 коп. = 17827 грн. 50 коп.. Виходячи із вищенаведеного, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з посади викладача становить 13252 грн. 00 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з посади юрисконсульта становить 17827 грн. 50 коп., а разом середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] становить 31079 грн. 50 коп.. Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. В постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. При цьому, визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Обставини дотримання трудового законодавства при звільненні працівника в силу стст.12,81 ЦПК України та норм КЗпП України має довести саме роботодавець. Вищезазначена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідачем позивачу у добровільному порядку на час розгляду цієї справи у суді не сплачена. При цьому, відповідач скориставшись правом подати відзив на позовну заяву, будь-яких належних заперечень проти позову з посиланням на відповідні докази не надав, а також не надав доказів, які б підтверджували факт повної сплати грошових коштів за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] , чим не виконав вимоги ст.12 ЦПК України, а навпаки відповідач у відзиві на позов підтверджує, що із [PERSON] повний розрахунок по виплаті заробітної плати проведено тільки у грудні 2022 року. В цьому контексті також необхідно мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Враховуючи наведене, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку, оскільки не провів з працівником розрахунку в день звільнення. За таких підстав, з врахуванням також довготривалого періоду затримки виплат, а саме, до шести місяців, розміру заборгованості по заробітній платі, та з врахуванням загального боргу підприємства по заробітній платі, суд визнає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам даної справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 31079 грн. 50 коп.. За наведених\~обставин позовні\~вимоги [PERSON] \~про стягнення\~середньомісячного заробітку\~за час\~затримки розрахунку\~при звільненніпідлягають частковому задоволенню. Що стосується позовних вимог у частині стягнення з відповідача 2288 грн. 00 коп. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та недоплату заробітної плати в сумі 1444 грн. 44 коп., то суд приходить до переконання, що у задоволенні таких слід відмовити у зв`язку з недоведеністю їх розміру, виходячи з наступного. За вимогами ЦПК України суд зобов`язаний встановити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав і якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого, суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Наведена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №560/898/16-ц. Так, згідно ч.1\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 та ч.2\~ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч.1\~ст.78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною першою статті80 УЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч.1\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Так, позивач прохає стягнути із відповідача недоплачену заробітну плату в сумі 1444 грн. 44 коп., разом з тим в останній своїй заяві від 23 вересня 2024 року позивач [PERSON] зазначив, що відповідач здійснив з ним розрахунок по заробітній платі 15 грудня 2022 року, про що надав виписку із власного карткового рахунку, і у своїх розрахунках середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач посилається на 15 грудня 2022 року саме як на дату виплати заборгованості по заробітній платі, відтак, на переконання суду, є не зрозумілою вимога [PERSON] про стягнення недоплаченої заробітної плати в сумі 1444 грн. 44 коп.. Крім цього, незрозумілою є вимога [PERSON] про стягнення із відповідача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 2288 грн. 00 коп., оскільки в обґрунтування розміру такої суми позивач постилається на лист ВСП «ХТЕФК ДТЕУ» №120 від 26 квітня 2023 року, в якому нібито відповідач визнає заборгованість перед позивачем у вказаному розмірі. Разом з тим, як вбачається із такого листа, адресованого [PERSON] , відповідач наводить власний розрахунок компенсації за затримку виплати заробітної плати позивачу як викладачу за сумісництвом в сумі 1648 грн.11 коп., тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, однак вказане вже вирішено у даному рішення на підставі розрахунків позивача. Суд наголошує на тому, що позивачем всупереч вимог стст.12,81 ЦПК України\~не було надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів існування перед ним заборгованості по сплаті заробітної плати зі сторони ВСП «ХТЕФК\~ДТЕУ». Відтак суд вважає обставини існування заборгованості по сплаті заробітної плати не обґрунтованими та не підтвердженими доказами. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення недоплаченої заробітної плати в повному обсязі, оскільки позивач не надав всупереч вимог ст.81\~ЦПК України безперечних доказів в обґрунтування такої частини своїх позовних вимог. За приписами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов [PERSON] про стягнення недоплаченої заробітної плати та стягнення\~середньомісячного заробітку\~за час\~затримки розрахунку\~при звільненнізадоволено частково, з відповідача, згідно положень ст.141 ЦПК України, слід стягнути в користь позивача судові витрати, а саме сплачений ним судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: partial