Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-10 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду та просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором займу - розписки у загальному розмірі 3021 доларів США, що на момент подання позову складало 122360 гривень. Позов мотивований тим, що 30 серпня 2023 року позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] 700 доларів США, що еквівалентно 26600 гривень у борг строком на 36 місяців. Договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки, що підтверджується оригіналом розписки відповідача про отримання грошей від 30 серпня 2023 року. Однак, ні у вказаний термін, ні по теперішній час відповідач не виконав зазначені зобов`язання, отримані кошти не повернув та повертати відмовляється. Його поручителями виступили [PERSON] та [PERSON] , що оформлено договорами поруки від 30 серпня 2023 року. Позивачем, крім того розраховано проценти за користування грошовими коштами, котрі склали 95760 гривень. [PERSON] , як позикодавець, виконав всі умови договору позики, а саме надав вказану в договорі позики суму грошей позичальникові до підписання договору, однак відповідачі, в свою чергу умови договору позики взагалі не виконав та гроші не повернув, що стало причиною звернення до суду. Всі намагання вирішити питання в добровільному, несудовому порядку виявилися марними. Таким чином позивач просив стягнути з відповідача суму боргу за договором розписки, а також просив стягнути сплачений судовий збір у розмірі 1223 грн. 60 коп. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 11 червня 2024 року було відкрито спрощене провадження по справі з викликом сторін по справі та надано відповідачам строк\~для подання клопотання про розгляд справи в загальному порядку. Окрім того відповідачам було надано строк для подання\~відзиву на позовну заяву. (а.с. 22,23). Відповідачі про розгляд справи про розгляд справи неодноразово повідомлялись належним чином (а.с. 30,31,38-46), причин неявки суду не сповістили та з заявою про відкладення розгляду справи не звертались, правом на надання відзиву на позовну заяву не скористались. Позивач надав на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, проти проголошення заочного рішення не заперечував. (а.с. 35-37). Щодо поданої заяви про уточнення позовних вимог від 10 лютого 2025 року, суд її повертає позивачу без розгляду, оскільки позивачем порушено строки для її подання та, крім того, не надано доказів її направлення відповідачам. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідачі, у встановлений судом строк, на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін у загальному порядку та відзиву на позовну\~заяву не надали. Враховуючи вимоги\~ст. 223 ЦПК України\~та ст.6 Конвенції\~Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідачів. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення за письмовою згодою позивача. (а.с. 35-37). Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 30 серпня 2023 року позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] 700 доларів США, що еквівалентно 26600 гривень у борг строком на 36 місяців. (а.с. 2,3). Договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки, що підтверджується оригіналом розписки відповідача про отримання грошей від 30 серпня 2023 року. Однак, ні у вказаний термін, ні по теперішній час відповідач не виконав зазначені зобов`язання, отримані кошти не повернув та повертати відмовляється. Його поручителями виступили [PERSON] та [PERSON] , що оформлено договорами поруки від 30 серпня 2023 року. (а.с. 4,5). Позивачем, крім того розраховано проценти за користування грошовими коштами, котрі склали 95760 гривень. [PERSON] , як позикодавець, виконав всі умови договору позики, а саме надав вказану в договорі позики суму грошей позичальникові до підписання договору, однак відповідачі, в свою чергу умови договору позики взагалі не виконав та гроші не повернув, що стало причиною звернення до суду. Всі намагання вирішити питання в добровільному, несудовому порядку виявилися марними. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з частинами першою та третьою ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Нормами діючого ЦК України визначені виконання грошового зобов`язання. Згідно ст. 533 ЦК України\~\~1) грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.\~2). якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У зв`язку з цим, судом в даній справі приймаються до уваги висновки Верховного Суду викладені в постанові від 24.02.2022 року (справа № 756/1712/21) згідно якої Верховний Суд в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов наступних висновків, а саме «… Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні…» Отже, в даному випадку, судом приймаються до уваги висновки Верховного Суду викладені в постанові від 24.02.2022 року (справа № 756/1712/21), оскільки, предметом розгляду даної справи є такі ж правовідносини, що стались між сторонами, що були предметом розгляду Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України,\~суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Зазначене дає правові підстави для висновку, що відповідачами по відношенню до позивача, порушені вищевказані норми права. За таких обставин, позов задовольняється. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено в повному обсязі, тому судовий збір стягується з відповідачів в повному обсязі.

Outcome: approved