Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку у спільній сумісній власності подружжя, а саме приміщення номер VII і VIII, загальною площею 81,5 кв.м., в підвалі житлового будинку номер [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що позивачка [PERSON] з 1993 перебувала у відносинах з [PERSON] та вони проживали у [ADDRESS] , у квартирі його дідуся. 08.08.1997 року позивачка та [PERSON] зареєстрували шлюб, та після продажу квартири дідуся, вони спільно вирішили придбати квартиру [ADDRESS] , у якій і проживали. При цьому, реєстрацію права власності було здійснено на бабусю [PERSON] [PERSON] . 17.07.2001 року шлюб між ними було розірвано, оскільки, як стверджує позивачка, [PERSON] бажав виїхати за кордон, для чого, з його слів, йому необхідно було фіктивно зареєстрували шлюб з [PERSON] . Після цього, [PERSON] виїхав на роботу за кордон, в Еквадор, а позивачка повернулася у Вінницю. Оскільки, вирішити питання щодо еміграції до Еквадору у [PERSON] не вдалося, він 14.02.2002 року повернувся назад в Україну. З того часу вони спільно проживали однією сім`єю у м. Вінниці, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки притаманні подружжю, були пов`язані спільним побутом, вели спільний бізнес, який був єдиним джерелом їхнього доходу. Крім того, 08.12.2005 року вони обвінчалися. На початку 2006 року вони вирішили придбати комерційну нерухомість і 27.06.2006 року ними було придбано нежитлове приміщення №VІІ і № VІІІ, загальною площею 81,5 кв.м., в підвалі житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . На купівлю вказаної нерухомості вони взяли кредит, за яким позивачка виступала майновим поручителем, передавши в забезпечення виконання кредитного договору у іпотеку належну позивачці квартиру [ADDRESS] . Даний кредит та відсотки ними виплачувалося спільно, за спільні кошти та вони повністю виплатили кредит у 2015 році. Додатково позивачка вказала, що вона має доньку [PERSON] , яку [PERSON] сприймав як свою рідну. До них постійно приходи гості, знайомі, вони разом зустрічали усі свята, дні народження. У подальшому 14.02.2014 року позивачка [PERSON] та [PERSON] повторно зареєстрували шлюб. Разом з тим, проходячи службу у зоні проведення АТО [INFO] [PERSON] помер. Позивачка також вказує на те, що [PERSON] із [PERSON] не підтримував жодних відносин, але після смерті [PERSON] , вона почала активно спілкуватися із батьками померлого, які в свою чергу вирішили відмовитися від спадщини на користь [PERSON] , як онука. Таким чином, оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 25.08.2004 року, але на переконання позивачки, вона має повне право на 1/2 частку у спільному майні подружжя, а саме приміщення номер VII і VIII, загальною площею 81,5 кв.м., в підвалі житлового будинку номер [ADDRESS] , яке було придбане за спільні кошти з [PERSON] , під час проживання разом, як чоловіка і жінки, без реєстрації шлюбу. Враховуючи вищевикладені обставини, позивачка просила суд визнати за нею права особистої приватної власності на 1/2 частку приміщення номер VII і VIII, загальною площею 81,5 кв.м., в підвалі житлового будинку номер [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28.10.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Також даною ухвалою запропоновано відповідачу надати суду відзив на позов та докази у строк, встановлений судом. Також, 28.10.2020 ухвалою суду було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя. 07.12.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він позовні вимоги не визнає у повному обсязі з наступних підстав. [PERSON] зазначив, що він є сином покійного [PERSON] .. За життя [PERSON] належали на праві приватної власності приміщення №VІІ і № VІІІ., загальною площею 81,5 кв.м. в підвалі житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . 12.07.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петченко Ю.А. була відкрита спадкова справа №18\\2016 в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , при цьому позивачка 17.08.2016 року подала заяву про прийняття спадщини. Таким чином, між сторонами виник спір щодо майна померлого [PERSON] .. Додатково зазначив, що позивачка зловживає своїми процесуальними правами, оскільки 06.02.2020 року суддею Вінницького міського суду Вінницької області Борисюк І.Е. винесено рішення у справі №127/18908/19 за позовом [PERSON] , в інтересах неповнолітнього [PERSON] , до [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування, яким позовні вимоги задоволено та визнано за [PERSON] , право власності на частки приміщень № VII і № VIII в підвалі будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] .. При цьому, [PERSON] не погодилась з рішення суду та подала апеляційну скаргу. 29.07.2020 року по справі №127/18908/19 Вінницький апеляційний суд апеляційну скаргу [PERSON] залишив без задоволення. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.02.2020 року залишив без змін. У подальшому, 20.05.2021 року по справі №127/18908/19 Верховний Суд у складі колегії суддів судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу [PERSON] залишив без задоволення. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.02.2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 29.07.2020 року залишив без змін. Крім того, відповідач вказує на те, що 21.08.2020 року Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Антонюка В.В., справа №127/11020/20, винесено ухвалу, якою позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1\\2 частку у спільній сумісній власності подружжя, залишено без розгляду. 08.09.2020 року до Верховного Суду подано касаційну скаргу [PERSON] , на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2020 року та постанову Апеляційного суду від 29 липня 2020 року у справі №127/18908/19 17 вересня 2020 року справа №127/18908/19 Цивільні справи Верховний суд у складі Касаційного цивільного суду, судді Коротуна В.М., постановив ухвалу, якою касаційну скаргу [PERSON] на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.02.2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 29.07.2020 року залишити без руху та надати для усунення зазначення вище недоліків строком до 19.10.2020 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. В цей же проміжок часу [PERSON] повторно подає позовну заяву до Вінницького міського суду Вінницької області до [PERSON] про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя. В позовній заяві [PERSON] підтверджує, що нею не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача та з тим самим предметом та з тих самих підстав. При цьому приховуючи рішення суду від 06 лютого 2020 та постанову Апеляційного суду від 29 липня 2020 року, та подану Касаційну скаргу до Верховного суду. Стосовно спірного нежитлового приміщення відповідач зазначив, що померлий [PERSON] за життя придбав та зареєстрував на праві приватної власності приміщення №VII і №VIII у підвалі [ADDRESS] . Приміщення було придбане на особисті кошти самого [PERSON] , а також за кошти надані йому батьками. На момент придбання приміщення [PERSON] не перебував в шлюбі ні з ким та не проживав однією сім`єю без шлюбу, був зареєстрований та працював в м. Києві, мешкав в приватному будинку батьків. Даний факт був вже встановлено судами попередніх інстанцій. При цьому, позивач зазначає, що вона, нібито, проживала з [PERSON] однією сім`єю, працювала, разом з останнім витрачала гроші, та їх фінансова спроможність дозволяла придбати майно, яке, як вона вказує є спільним сумісним майном придбаним під час спільного проживання, але жодних доказів не надає. Вказала, що позивачкою не надано доказів щодо коштів за котрі придбалось приміщення. Також, позивачка не наводить жодного документального доказу на підтвердження факту спільного проживання. Нею не надано достатніх доказів на підтвердження факту проживання з [PERSON] однією сім`єю в період з 26.08.2004 по 14.02.2014 року, не надано доказів ведення спільного господарства, виникнення у сторін взаємних прав та обов`язків. Також, позивачка, під час придбання [PERSON] майна та оформлення його своє ім`я, під час життя останнього, не претендувала на набуте ним майно, не заявляла жодного сумніву щодо спірності права власності за [PERSON] на придбане ним нерухоме майно. За життя [PERSON] , не було оформлено жодного нерухомого, або рухомого майна на позивачку, що не заважало йому це зробити, якби би вони проживали, як стверджує позивач, однією сім`єю, з розумінні частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України, та були пов`язаний спільним побутом. Враховуючи вищевикладене, відповідач [PERSON] просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того, відповідачем подано клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 3 ст. 255 ЦПК України, та у зв`язку неможливістю повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішення законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Закриття провадження у справі має місце так як є рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. На підставі ухвали суду від 08.12.2020, в задоволенні клопотання [PERSON] про закриття провадження в цивільній справі відмовлено. У свою чергу, 29.12.2020 року на адресу суду від позивачки надійшла відповідь на відзив, у якому позивачка зазначила, що відзив на позов відповідача є безпідставним та необґрунтованим. Зазначила, що вона не зловживає своїми процесуальними правами, а захищає свої порушенні права. Крім того, зазначені відповідачем твердження щодо самостійного проживання [PERSON] на момент придбання приміщень у м. Києві та придбання приміщень за особисті кошти [PERSON] і кошти надані йому батьками, жодними доказами не підтверджуються, що в свою чергу, спростовуються доказами наданими позивачкою до позовної заяви. Разом з тим, від відповідача на адресу суду надійшло заперечення, у якому останній вказав, що відповідь на відзив надана стороною позивачки є безпідставною та необґрунтованою, не містить фактичних обставин справи, а тільки уявне бачення позивачки. Наголошував, що спірне майно було придбане [PERSON] на праві особистої приватної власності, оскільки на час його придбання він не перебував у відносинах з позивачкою, вони не вели спільне господарство, та не були сім`єю. Також відповідачем в ході підготовчого судового розгляду подано клопотання про застосування строків позовної давності у даній справі, зважаючи на те, що [INFO] помер [PERSON] та за життя йому належали на праві особистої приватної власності приміщення №VІІ і №VIII загальною площею 81,5 кв.м., в підвалі житлового будинку [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги є син [PERSON] , батьки померлого [PERSON] та [PERSON] , а також дружина померлого [PERSON] . 20.07.2016 року нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петченко Ю.А. відкрита спадкова справа № 18/2016, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №44512899. 17.08.2016 року о 14 год. 10 хв. нотаріусу Київського міського нотаріального округу Петченку Ю.А., надійшла заява від [PERSON] про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. [PERSON] в заяві нотаріусу зазначено, що крім неї, іншими спадкоємцями за законом є батько померлого [PERSON] та мати [PERSON] , які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , а також син померлого [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Також в заяві [PERSON] зазначає, що всі необхідні документи будуть подані додатково. [PERSON] увесь час (з моменту відкриття спадкової справи) достеменно знала про відкриття спадкової справи, так як 17 серпня 2016 року о 14 год., 10 хв., за №64 нею особисто було подано до нотаріуса заяву про прийняття спадщини за законом після смерті [INFO] її чоловіка [PERSON] . Як вбачається з заяви [PERSON] повідомила нотаріуса про інших спадкоємців в особі батьків спадкодавця та сина спадкодавця. Відповідач зазначає, що якщо позивач вважає названі приміщення спільною сумісною власністю і претендує на 1/2 частку приміщення №VII і №VIII загальною площею 81,5 кв.м., в підвалі житлового будинку [ADDRESS] , і про осіб, які (як вона вважає) його порушили її право на спільну власність, [PERSON] дізналась 17.08.2016 року, при подачі особисто заяви нотаріусу про прийняття спадщини за законом після смерті [INFO] її чоловіка [PERSON] . Таким чином, саме із дати написання заяви нотаріусу про прийняття спадщини в котрій [PERSON] вказує, що крім неї, іншими спадкоємцями за законом є батько, мати, та син спадкодавця, почав спливати термін позовної давності, щодо будь яких майнових претензій [PERSON] . 08.10.2020 року [PERSON] направлено засобом Укрпошти лист з позов до [PERSON] на його адресу. 09.10.2020 року канцелярією суду отримано позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку у спільній сумісній власності подружжя. З вище наведеного слідує, що строк позовної давності закінчився 18.08.2019 року. Позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку у спільній сумісній власності подружжя подана з пропуском строку на її подання. Позивачка пропустила без поважних причин строк звернення до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частку у спільній сумісній власності подружжя, оскільки ще при подачі заяви нотаріусу їй було відомо про інших спадкоємців. Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на 1/2 частку приміщення номер VII і VIII, загальною площею 81,5 кв.м., в підвалі житлового будинку номер [ADDRESS] з підстав пропуску строку позовної давності. Ухвалою суду від 26.01.2021 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду, а також витребувано з КП «ВМБТІ» матеріали інвентаризаційної справи на приміщення VII і VIII, загальною площею 81,5 кв.м., в підвалі житлового будинку номер [ADDRESS] . 18.02.2021 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення справи Верховним судом України №127/18908/19 про визнання за [PERSON] право власності на частки приміщень № VII і № VIII в підвалі будинку [ADDRESS] , а також подано клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження по справі. 15.03.2021 року на підставі ухвал суду у задоволенні клопотань [PERSON] про зупинення провадження у справі та повернення на стадію підготовчого провадження по справі відмовлено. Ухвалою суду від 27.10.2021 року було витребувано від ГУ ПФ України у м. Києві інформацію щодо надання інформації про дату реєстрації особи, які фізичну особу підприємця за даними реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Індивідуальні відомості про застрахованих осіб за період з 2000 по 2016 роки: [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] та найманих працівників, а також щодо здійснення ним підприємницької діяльності та сплати єдиного соціального внеску згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за період з 2000 по 2016 роки. Ухвалою суду від 27.10.2021 року в задоволенні клопотання [PERSON] про зупинення провадження у даній цивільній справі відмовлено. Ухвалою суду від 03.05.2022 року провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя зупинено до набрання законної сили рішення в цивільній справі № 127/24676/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання нежитлових приміщень об`єктом права спільної сумісної власності, яка перебуває в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області.. 31.01.2024 року Вінницьким міським судом Вінницької області за результатами розгляду цивільної справи № 127/24676/21 ухвалено рішення суду, яким позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання нежитлових приміщень об`єктом права спільної сумісної власності задоволено. 14.08.2024 року до суду звернувся представник відповідача адвокат Воропай Л.А. із клопотанням про закриття провадження у справі №127/22305/20, в якому вказує про те, що постановою Вінницького апеляційного суду від 28.05.2024 року у цивільній справі № 127/24676/21, апеляційну скаргу відповідача [PERSON] задоволено та рішення Вінницького міського суду Вінницької області 31.01.2024 скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання нежитлових приміщень об`єктом права спільної сумісної власності відмовлено. Вказане рішення набрало законної сили 28.05.2024 року. 19.08.2024 року на підставі ухвали судді Вінницького міського суду Вінницької області Сичука М.М., провадження у цивільній справі №127/22305/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя поновлено та призначено справу до судового розгляду. 18.09.2024 року на підставі ухвали суду у задоволенні клопотань [PERSON] про закриття провадження у справі відмовлено, оскільки одним із предметом позовних вимог [PERSON] справі №127/24676/21 було визнання нежитлових приміщень VII та VIII об`єктом права спільної сумісної власності, загальною площею 81,5 кв.м, в підвалі житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , і вказаний спір щодо спадкового майна виник між спадкоємцями першої черги, а саме останньою дружиною спадкодавця [PERSON] , [PERSON] та його сином від іншого шлюбу [PERSON] . Предметом позовних вимог [PERSON] в даній справі до [PERSON] є визнання права власності на 1/2 частку у спільній сумісній власності подружжя. Тому суд відмовив у задоволенні клопотання про закриття провадження у даній справі, наголосивши, що представник [PERSON] адвокат Воропай Л.А. помилково вважає, що є таке, що набрало законної сили рішення Вінницького апеляційного суду від 28 травня 2024 року справа № 127/24676/21 між тими самими сторонами із тих самих підстав, і відповідно провадження по справі має бути закрите на підставі п.1 ч. 3 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України. 13.01.2025 року відповідачем до суду подано клопотання, в якому він просить суд відмовити позивачу [PERSON] у повному обсязі, посилаючись на те, що він не є правонаступником свого батька [PERSON] в даних спірних питаннях, а являється спадкоємцем після його смерті, який набув право власності на частки спірного майна, в порядку спадкування за законом на підставі рішення суду від 06.02.2020 року, яке набуло законної сили 20.05.2021 року, після перегляду в апеляційній та касаційній інстанції. Також відповідач звертає увагу суду на те, що позивачка також є спадкоємицею померлого [PERSON] за законом і прийняла спадщину на частку за законом, і вищезазначене підтверджено у постанові Верховний Суд щодо правильності висновків судів попередніх інстанцій, де зазначено, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, встановив, що позивач прийняв спадщину у складі якої є нерухоме майно, а саме: приміщення № VII і № VIII в підвалі будинку за адресою: [ADDRESS] , врахував вищевикладене, а також статтю 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, зробив правильний висновок, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання за ним право власності на 3/4 частки приміщень в порядку спадкування за законом після смерті мого батька. Отже, відповідач вважає, що що спір між мною (одним із спадкоємців) та [PERSON] (іншим спадкоємцем) щодо розміру часток спадкоємців (співвласників) у праві власності у спадковому (спільному) майні було остаточно вирішено. Крім того, відповідач звертає увагу на те, що 28 травня 2024 року у справі №127/24676/21 за позовом [PERSON] , до [PERSON] , про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання нежитлових приміщень об`єктом права спільної сумісної власності, Вінницький апеляційний суд прийшов до висновку в своїй постанові в задоволенні позову [PERSON] , до [PERSON] , про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання нежитлових поміщень об`єктом права спільної сумісної власності відмовити. Відповідач наголошує, що між ним та позивачкою [PERSON] не існує жодних спірних правовідносин у питанні проживання у шлюбі, проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та у питаннях набуття (придбання) спільної сумісної власності подружжя. Крім того, наголосив на тому, що в даній справі він є неналежним відповідачем, оскільки на підставі Договору дарування 3/4 (трьох четвертих) часток нежитлових приміщень, посвідченого 02 липня 2021 року Захарченко В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №884, проведено державну реєстрацію права власності на предмет договору за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2390572205101, номер запису про право власності: 42787240. Згідно Договору дарування 1/4 (однієї четвертої) та Договору купівлі-продажу 2/4 (двох четвертих) часток нежитлових приміщень №VІІ, VII літ. «А» [ADDRESS] , від 27.05.2024, власником 3/4 вказаного приміщення є [PERSON] , а тому відповідач вважає, що тільки із цих підстав суд має відмовити позивачці у задоволенні заявлених позовних вимог. Не погодившись із клопотанням відповідача представник позивача адвокат Зажирко Ю.Д. подав до суду заперечення, в яких зазначає, про те, що клопотання відповідача в частині закриття провадження у справі є безпідставним і даний позов не є тотожним позовним вимогам які розглядалися у справі 127/24676/21, щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання нежитлових приміщень об`єктом права спільної сумісної власності і відповідач помилково вважає, що є таке що набрало законної сили рішення у справі №127/24676/21 між тими самими сторонами із тих самих підстав, а тому просить відхилити його. Крім того, представник позивача зазначає у запереченнях про те, що позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Просить суд у своїх запереченнях про відмову у задоволенні такого клопотання. Також представник позивача адвокат Зажирко Ю.Д. подав до суду заяву про забезпечення позову, у задоволенні якої судом було відмовлено на підставі ухвали суду від 30.01.2025 року з огляду її безпідставності та необґрунтованості, а також з урахуванням того, що майно на яке представник позивача просив накласти арешт, на час розгляду справи стороні відповідача вже не належало, а вибуло у власність третій стороні, яка не є учасником даного судового процесу. В судових засіданнях позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Зажирко Ю.Д. підтримали позовні вимоги, аргументуючи мотивами, викладеними у позовній заяві і відповіді на відзив, запереченнях на клопотання, та просили їх задовольнити. Представники відповідача Мірошниченко М.О. в ході судового розгляду заперечили щодо задоволення позову, в подальшому подали заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги не визнали і просили суд відмовити в їх задоволенні, аргументуючи мотивами, викладеними у відзиві та клопотаннях. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Підставою для звернення позивачки до суду стало необхідність визнання права власності за позивачкою [PERSON] на 1/2 частку у спільній сумісній власності подружжя ( [PERSON] та [PERSON] , який помер), а саме приміщення номер VII і VIII, загальною площею 81,5 кв.м., в підвалі житлового будинку номер [ADDRESS] . Судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 08.08.1997 року (прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] ). (т.1, а.с.14). 17.07.2001 року [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] (т.1, а.с.50). Згідно свідоцтва про одруження Серія [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 01.09.2001 року, про що 01.09.2001 року зроблено відповідний актовий запис №913 (т.1, а.с.44). [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] (т.1, а.с. 43). 25.08.2004 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що складено відповідний актовий запис №808, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] (Т. 1 а.с.7) . У подальшому, відповідно до Листа №701 від 08.12.2005 року [PERSON] та [PERSON] було надано благословення Високоприосвященного Макарія митрополита Вінницького та Могилів-Подільського на вінчання 08.12.2005 року (т. 1, а.с .58). Відповідно до Свідоцтва про таїнство вінчання [PERSON] та [PERSON] обвінчалися 02.08.2006 року (т. 1, а.с. 8). Згідно Свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] повторно 14.02.2014 року зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 225 (т.1, а.с.42). На аркушах справи том 2 № 75-100 знаходиться особиста переписка [PERSON] та [PERSON] через поштову мережу інтернет у період перебування [PERSON] в Еквадорі. Згідно Довідки №2245 від 04.07.2019 року, виданої МКП «УК «Замостя» [PERSON] проживала та вела спільне господарство за адресою: [ADDRESS] , разом зі своїм чоловіком [PERSON] та донькою [PERSON] з 2002 року (т.1, а.с.63). Відповідно до Акту опиту сусідів №429 від 04.07.2019 року [PERSON] [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що [PERSON] дійсно проживав з [PERSON] та її дочкою [PERSON] та вели спільне господарство з 2022 року (т.1, а.с.17). Відповідно до Відповіді МКП «УК «Замостя» від 31.01.2022 року повідомило, що інформація щодо проживання та ведення спільного господарства між [PERSON] та [PERSON] з 2002 року зафіксована Актом опиту сусідів №429 від 04.07.2019 року, чиї підписи засвідченні представником підприємства Паламарчук. При цьому, перевірка факту, викладеному сусідами в зазначеному акті представниками не проводилася. Відповідно до Довідки №5841 від 20.11.2015 року ЖЕК №5, за адресою: [ADDRESS] проживають: власник [PERSON] , донька власника [PERSON] , та [PERSON] проживав без реєстрації за даною адресою з 20.11.2015 року. Оригінал для огляду в судовому засіданні не надано (т.1, а.с.62). Отже, з вищевикладена встановлено, що [PERSON] перебував у трьох зареєстрованих шлюбах: з 08.08.1997 року по 17.07.2001 року з [PERSON] , з 01.09.2001 року по [INFO] з [PERSON] , та повторно з 14.02.2014 року по [INFO] з [PERSON] . [INFO] з [PERSON] помер, про що складено відповідний актовий запис про смерть №4126, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] (т.1, а.с. 45). 17.08.2016 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петченко Ю.А. із заявою про прийняття спадщини після померлого чоловіка [PERSON] (т.1, а.с.46). Також 20.07.2016 року [PERSON] як представник неповнолітнього [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петченко Ю.А. із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] (т. 1, а.с. 202). Батько померлого [PERSON] [PERSON] своєю заявою від 20.07.2016 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петченко Ю.А. відмовився від належної йому за законом частини спадкового майна після смерті сина, на користь сина померлого [PERSON] (т.1, а.с.203). Мати померлого [PERSON] [PERSON] своєю заявою від 20.07.2016 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петченко Ю.А. відмовилася від належної їй за законом частини спадкового майна після смерті сина, на користь сина померлого - [PERSON] (т.1, а.с.204). Таким чином, спадкоємцями майна після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] та син [PERSON] . Між сторонами виник спір щодо спадкового майна, а саме: приміщення №VІІ, №VІІІ в підвалі житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки вказане приміщення було придбано [PERSON] 27.06.2006 року, у період коли він не перебував у шлюбі з [PERSON] . У свою чергу, 27.06.2006 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого, продавець передав у власність, а покупець приняв у власність приміщення №VІІ,№VІІ, загальною площею 81,5 кв.м., в підвалі житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до п.1.4 даного договору приміщення продається за 202 000, 00 грн. (т.1, а.с.39-40). Відповідно до Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів 27.06.2006 року приватним нотаріусом Сухановою Т.О. було зареєстроване Договір купівлі-продажу (т.1, а.с.41). Згідно Реєстраційного посвідчення від 25.07.2006 року ВООБТІ посвідчило, що приміщення в підвалі в будинку, [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] . Приміщення складаються з: приміщення №VІІ та №ІІІ, загальною площею 81,5 кв.м. (т.1, а.с.41 зворотній бік). Як вбачається із заяви від 27.06.2006 року, [PERSON] заявою підтвердив, що отримав від [PERSON] 202 000,00 грн. в рахунок належних з нього платежів до Договору купівлі-продажу від 27.06.2006 року. (т.1, а.с.46). Позивачка вважає, що вищевказане майно було набуте разом з [PERSON] за час їх спільного проживання однієї сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності, крім того позивачка на підтвердження вищевказаного нею було надано наступні докази, які було судом дослідженні. Згідно спадкової справи № 18/2016 до майна померлого [PERSON] встановлено, що заповіт за життя спадкодавцем не складався. Син [PERSON] , дружина [PERSON] та батьки покійного відповідно до статей 1261, 1278 ЦК України мають право на спадкування за законом у першу чергу, їхні частки у спадщині є рівними, тобто становлять по 1/4 частці кожного. Оскільки баба та дід відмовилися від прийняття спадщини на користь внука, частка останнього склала 3/4 нерухомого спадкового майна, частка позивачки [PERSON] - 1/4. [PERSON] увесь час (з моменту відкриття спадкової справи) достеменно знала про відкриття спадкової справи, так як 17 серпня 2016 року о 14 год., 10 хв., за №64 нею особисто було подано до нотаріуса заяву про прийняття спадщини за законом після смерті [INFO] її чоловіка [PERSON] . Як вбачається з заяви [PERSON] повідомила нотаріуса про інших спадкоємців в особі батьків спадкодавця та сина спадкодавця. Також суд звертає увагу на те, що постановою Вінницького апеляційного суду від 28.05.2024 року у цивільній справі № 127/24676/21 апеляційну скаргу відповідача [PERSON] задоволено та рішення Вінницького міського суду Вінницької області 31.01.2024 скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання нежитлових приміщень об`єктом права спільної сумісної власності відмовлено. В судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] , який суду пояснив, що він є братом позивачки [PERSON] .. Вказав, що з [PERSON] його сестра спочатку жила в м.Київ близько 10 років, потім [PERSON] поїхав за кордон на заробітки в Еквадор, та [PERSON] повернулася в м.Вінниця. Згодом [PERSON] повернувся назад в Україну десь у 2000 році, та вони проживали в м. Вінниці. Стосовно нежитлового приміщення вказав, що приміщення було придбане на спільні кошти, та воно купувалося як подарунок для доньки [PERSON] [PERSON] . Згодом [PERSON] поїхав на заробітки у м.Київ, де працював та проживав на дачі у батьків. Відомо, що [PERSON] 6 пішов на війну добровольцем. Зазначив, що [PERSON] та [PERSON] проживала, як одна сім`я. В судовому засідання свідок [PERSON] зазначила, що позивачку знає більше 20-ти років. [PERSON] та [PERSON] займалися торгівлею з торгівельних точок біля 10 років. Щодо спільної власності свідку нічого не відомо. На ринку [PERSON] та [PERSON] бачила на спільних заходах, а також на похоронах [PERSON] побачила хлопчика сина [PERSON] , як їй потім стало відомо. Також, зазначила, що позивачку знає з 2001 року, як сусідку. [PERSON] дзвонив до неї, що вона покликала [PERSON] до телефону. [PERSON] займалися торгівлею з торгівельних точок продажою печива, вона деякий час підпрацьовувала у нього та [PERSON] , оскільки в них було декілька ракушок на ринкові. Вона була впевнена, що вини перебували у шлюбі, доньку [PERSON] любив як рідну дитину. Зазначає, що вони разом займалися торгівлею на ринку. Вказала на те, що батьків [PERSON] не бачила. В судовому засідання свідок [PERSON] пояснив, що познайомився із [PERSON] у гостях в мами [PERSON] . Свідок вказує, що вони одружилися в 2004 році і він був у [PERSON] та [PERSON] на весіллі, після того до 2007 року він не спілкувався із ними. Свідок вказує на те, що йому відомо, що приміщення по вул. Зодчих [PERSON] придбав у кредит, щодо існування іншого шлюбу [PERSON] свідку не відомо нічого. В судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] , яка зазначила, що є дочкою позивачки [PERSON] . Вказала, що завжди вважала [PERSON] своїм батьком, а він її відповідно своєю дочкою. Спочатку вони разом з [PERSON] та [PERSON] проживали в м.Київ на Троєщині, потім вони переїхали в м. Вінниця, оскільки [PERSON] поїхав за кордон. Після повернення за кордону вони разом проживали в м.Вінниці, батьки працювали на базарі. Відносини між батьками були гарні, вони разом працювали, забезпечували її усім необхідним для життя. Згодом [PERSON] поїхав працювати в м.Києв, та на вихідні він повертався додому в м.Вінниці. У цей період вони продовжували проживати всі разом як одна сім`я. Стосовно спірного приміщення вказала, що приміщення було придбане у 2006 році, [PERSON] сказав, що це приміщення було придбане у кредит для неї, як подарунок на її день народження. Стосовно надання коштів мамою та сестрою [PERSON] на погашення кредиту їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що з [PERSON] та [PERSON] познайомилися в 2002 -2003 році, вказує на те, що була зразкова сім`я, поки не розігнали ринок. [PERSON] цілий рік був у дома на утриманні [PERSON] , після того товариш [PERSON] забрав його до Києва на заробітки. [PERSON] кожні вихідні приїздив у Вінницю оскільки. В У 2004-2006 роках придбав за спільні кошти майно, про яке говорив, що придбавається воно для доньки [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знайшов приміщення на [PERSON] в 2012 році для оренди, тоді познайомився із [PERSON] . Приміщення було не поділене, хоча із ремонтом, але в зимку поцвіло, тому за згоди [PERSON] та [PERSON] , вони як сім`я приймали рішення разом) було здійснено ремонті роботи і замінено електрику. Свідок [PERSON] вказала, що вона є тіткою відповідача та рідною сестрою покійного [PERSON] . Вказала, що [PERSON] постійно жив та працював в м.Києві. До 2006 року мав торгові палатки у м.Вінниці, він придбав їх сам коли повернувся з Еквадору . Їй відомо, що [PERSON] придбав нежитлове приміщення у м. Вінниця у кредит. Також, вказала, що їхні батьки та вона сама давали кошти на погашення кредиту. Про те, що спірне приміщення він подарував доньці [PERSON] їй нічого не відомо. Додатково зазначила, що з позивачкою [PERSON] у них не було нічого спільного, вони не проживали разом та нічого спільного не купували, спільного бюджету не мали, зазначає Також в судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] , бабуся відповідача [PERSON] , яка суду пояснила, що з 2006 року по 2014 роки померлий [PERSON] жив у м.Київ на дачі та працював у бригаді по виготовленню кованих виробів. До цього, він працював у м.Вінниці до 2006 року, мав ракушки. На придбання ракушок надала гроші свідок та її чоловік. Відносини між ними були гарні, син завжди допомагав. Стосовно спірного приміщення вказала, що воно було придбане особисто для [PERSON] . Свідок не бажала аби [PERSON] підписував контракт на службу в ЗСУ, вказала, що до цього його спонукала позивачка [PERSON] . Про те, що [PERSON] планував подарувати приміщення доньці позивачки їй невідомо. У 2007 році вона давала [PERSON] гроші на оплату кредиту. Додатково вказала, що шлюб з [PERSON] не був фіктивним. Стосовно відносин з позивачкою [PERSON] вказала, що їй невідомо чи вони купували щось разом, однак відомо, що у них не було спільного бюджету, оскільки [PERSON] постійно проживав в м. Київ. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України. Відповідно до ч. 1\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд звертає увагу на те, що відповідно до Договору дарування 1/4 (однієї четвертої) та Договору купівлі-продажу 2/4 (двох четвертих) часток нежитлових приміщень №VІ1, VII літ. «А» Вінницька обл., м. Вінниця, «Поділля» р., вулиця Зодчих, будинок 36, від 27.05.2024, власником 3/4 вказаного приміщення є [PERSON] . За змістом статті 51 ЦПК України належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Відповідно до ст. 49 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не наділені процесуальними правами позивача чи відповідача. Пунктом 4 частини 2 статті 197 ЦПК України визначено, що у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше. Відповідно до пункту 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. За змістом частини першої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. На підставі частини другої наведеної норми якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Під час підготовчого судового засідання у даній цивільній справі суду не було повідомлено, що відповідно до\~Договору дарування\~1/4\~(однієї\~четвертої)\~та Договору\~купівлі-продажу\~2/4\~(двох\~четвертих)\~часток нежитлових\~приміщень №VІ1,\~VII\~літ.\~«А» Вінницька\~обл.,\~м.\~Вінниця,\~«Поділля» р.,\~вулиця Зодчих,\~будинок 36,\~від 27.05.2024,\~власником 3/4\~вказаного приміщення\~є [PERSON] ,\~представником позивача\~не було\~заявлено клопотання\~про повернення\~до стадії\~підготовчого провадження та клопотання щодо залучення в якості відповідача [PERSON] по справі не було. Тим самим, позивач своїм правом подати клопотання до закінчення підготовчого провадження щодо заміни неналежного відповідача на належного не скористався. Суд позбавлений можливості щодо самостійного залучення відповідачів по справі за відсутності відповідного клопотання від позивача. Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (п. п. 11, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»). Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). У статті 50 ЦПК України передбачено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки. Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2023 року у справі № 509/5080/18 (провадження № 61-11707св22), на яку є посилання в касаційній скарзі, за позовом іпотекодавця до іпотекодержателя, Міністерства юстиції України, державного реєстратора про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора зазначено, що: "суди не врахували, що при наявності в державному реєстрі інформації про державну реєстрацію арешту державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження (арешт) не буде зняте. Тому судові рішення в частині позовної вимоги [PERSON] до [PERSON] визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора належить скасувати та увалити нове рішення про її задоволення. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України. У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, підтверджують, що цей спір виник між [PERSON] та [PERSON], ні Міністерство юстиції України ні державний реєстратор не є належними відповідачами, а тому оскаржені судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Міністерства юстиції України та державного реєстратора Махортова І.О. належить змінити виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2022 року у справі № 757/34482/19-ц (провадження № 61-2407св21), враховуючи висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 826/9341/17 (провадження № 11-318апп19), зазначено, що "у справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, підтверджують, що цей спір виник між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], тобто особами, речові права на майно яких оспорюється та щодо яких здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому Міністерство юстиції України як орган, який здійснює повноваження у сфері державної реєстрації прав, є неналежним відповідачем у цій справі. У зв`язку з цим в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Міністерства юстиції України про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії необхідно відмовити із зазначеної підстави". Схожі висновки наведені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2021 року у справа № 707/477/20 (провадження № 61-10084св20), від 31 травня 2022 року у справі № 727/842/20 (провадження № 61-932св21), від 19 жовтня 2022 року у справі № 369/757/20 (провадження № 61-6223св22), від 07 грудня 2022 року у справа № 607/10025/20 (провадження № 61-16978 св 21), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 31 серпня 2022 року у справі № 592/4422/20 (провадження № 61-4726св21). Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано (висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 820/4524/18, провадження № 11-948апп19, від 12 лютого 2020 року у справі № 2140/1950/18, провадження № 11-975апп19 та інших). Між тим, якщо позивач вважає, що порушення його права власності на спірну квартиру відбулося у результаті прийняття Міністерством юстиції України оскаржуваного наказу у процедурі розгляду, визначеної статтею 37 Закону України "Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень" та Порядком розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1128, який позивач вважає неправомірним, то незважаючи на наявність спору між власниками нерухомого майна, Міністерство юстиції України також може бути належним відповідачем за вимогою про скасування наказу (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року у справі № 143/549/21 (провадження № 61-19702св21), від 13 жовтня 2021 року у справі № 143/1020/20 (провадження № 61-5324св21)). Наведені висновки узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 802/385/18-а (провадження № 11-369апп19), в якій зазначено, що "спір про скасування наказу Мін`юсту, яким скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельних ділянок, має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку іншою особою, за якою було зареєстровано аналогічне право щодо тих же земельних ділянок. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої було здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь Мін`юсту та державного реєстратора в якості співвідповідача (якщо позивач чи третя особа вважають їх винними у порушені прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру". Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), від 18 червня 2019 року у справі № 924/478/18 (провадження №12-11гс19), від 12 лютого 2020 року у справі № 1840/3241/18 (провадження № 11-958апп19), від 17 лютого 2021 року у справі № 821/669/17 (провадження №11-309апп20). Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див., зокрема, висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18, пункт 41) та багатьох інших). Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у процесі": сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)). Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинно відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 686/20282/21 (провадження № 14-102цс22)). У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження № 12-280гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення у майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною в зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року у справі № 201/2760/20 (провадження № 61-2790св23) вказано, що "процесуальне становище третьої особи є відмінним від процесуального становища відповідача. При цьому суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, розглядаючи спір між сторонами, оскільки відповідно до частини першої статті 53 ЦПК України така особа вступає у справу або залучається до участі у справі на стороні позивача або відповідача у разі, коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Наведений правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 766/8113/17 та від 29 червня 2022 року у справі № 753/7478/18". Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)). Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50)). Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 555/1289/14-ц, від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2020 року у справі № 200/5153/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2021 року у справі №264/632/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 вересня 2023 року у cправі № 910/2392/22). У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 квітня 2024 року у cправі № 910/15770/21 зазначено, що "позивачем оскаржується спірний наказ, яким було скасовані рішення державних реєстраторів про державну реєстрацію права оренди позивача на земельні ділянки. Цей спір стосується цивільних прав позивача на право оренди земельними ділянками, які, на його думку, порушені відповідачем, внаслідок чого за Товариством зареєстровано право суборенди на ці земельні ділянки. Позивач не був заявником оскаржуваних реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи - Товариства. Позивач не пред`явив позовних вимог до Товариства, клопотання про залучення його до участі у справі як співвідповідача не заявляв. У зв`язку з цим позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав їх пред`явлення до неналежного відповідача. Суди попередніх інстанцій не врахували, що пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові; якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів. Оскільки пред`явлення позовної вимоги до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові, що виключає необхідність надання Верховним Судом оцінки іншим доводам касаційної скарги Товариства (схожий за змістом висновок сформульовано в пункті 8.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20)". Отже, встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Якщо у справі наявна обов`язкова співучасть відповідачів, то неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача. Тому пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною та безумовною підставою для відмови в позові незалежно від доводів учасників справи, стадії її розгляду або залучення такої особи (осіб) до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Зазначене також зумовлено неприпустимістю вирішення судом питання про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, що є обов`язковою підставою скасування судових рішень незалежно від виду судочинства (пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України, пункт 8 частини першої статті 310 ГПК України, пункт 4 частини третьої статті 353 КАС України). Таким чином, пред`явлений [PERSON] до суду позов стосується прав та обов`язків третьої особи ( [PERSON] ), а тому вона має відповідати за позовом. В той же час, діями або бездіяльністю відповідача у даній справі [PERSON] права та інтереси позивача не порушені та не оспорено, у зв`язку із чим він не є належним відповідачем у справі. В даному випадку перед судом ставиться питання щодо визнання за позивачем права на частину нежитлового приміщення №VІІ і № VІІІ, загальною площею 81,5 кв.м., в підвалі житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , частик якого на даний час належить [PERSON] , яка виходячи зі змісту ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321, 375 ЦК України не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежена у його здійсненні права власності, володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Суд звертає увагу також на те, що за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Щодо заявленого клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до даного спору, то суд вважає, за необхідне зазначити наступне. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим, згідно із ч. 3 і ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. При цьому судом прийнято до уваги, що за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи Відповідач заявив про застосування позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Суд не погоджується з твердженням відповідача, що позивачкою було пропущено строк позовної давності враховуючи наступне. Згідно Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.02.2020 року позов [PERSON] , діючої в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON] , за участю органу опіки та піклування\~в особі Служби у справах дітей Святошинського району м. Києва про визнання права власності на майно в порядку спадкування було задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на частки приміщень № VII і № VIII в підвалі будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] . Постановою Вінницького апеляційного суду від 29.07.2020 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.02.2020 року у справі за позовом [PERSON] , діючої в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 3/4 частки приміщення в порядку спадкування за законом залишити без змін. Постановою ВС у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.05.2021 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.02.2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 29.07.2020 року залишено без змін. Крім того, в провадженні судді Вінницького міського суду Вінницької області Антонюка В.В. перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку у спільній сумісній власності подружжя. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21.08.2020 року позов залишено без розгляду. Таким чином, питання щодо права власності на спадкове майно вирішувалося в судовому порядку і вирішилося 29.07.2020 року постановою Вінницького апеляційного суду у справі №127/18908/19, якою залишено без змін рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.02.2020 року і визнано за [PERSON] право власності на 3/4 частки спірних приміщень. Таким чином, порушення права власності [PERSON] на спадкове майно відбулося 29.07.2020 року, і саме з цієї дати починається перебіг позовної давності для звернення [PERSON] до суду з вимогою про захист свого цивільного права, а тому суд відхиляє таке клопотання відповідача. Отже, оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у позові. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу вимог, суд вважає, що позов не піддягає до задоволення саме із викладених підстав. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed