Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 15.09.2018 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 720, посилаючись на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Протягом останнього часу стосунки між подружжям розладились, тривалий проміжок часу кожен живе окремим життям та своїми інтересами, спільного господарства та побуту сторони не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують, шлюб має формальний характер. Ухвалою суду від 26 серпня 2024 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 29 серпня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 22 жовтня 2024 року задоволено клопотання представника відповідача про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції. 30 вересня 2024 року відповідачем [PERSON] до суду подано зустрічну позовну заяву, в якій вона просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі частини його заробітку щомісяця, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, а також в порядку поділу майна, набутого за час шлюбу, визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . В обгрунтування зустрічної позовної заяви зазначає, що сторони перебували у шлюбі з 15.09.2018 року. В шлюбі народилася дитина - [PERSON] , [INFO] , яка проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні. 26.11.2020 року в період шлюбу, за спільні кошти подружжя було придбано квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28.11.2024 прийнято зустрічний позов [PERSON] про стягнення аліментів та поділ майна подружжя, та об`єднано з первісним позовом в одне провадження. 09.12.2024 представником позивача за первісним позовом - адвокатом Селезньовим М.В. через систему Електронний суд подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому він зазначив, що визнає зустрічний позов в частині поділу майна подружжя, а саме визнання за [PERSON] частини квартири, яка була придбана у період шлюбу. Однак, вважає доводи відповідача за первісним позовом в частині стягнення аліментів необгрунтованими та не доведеними доказами. Зазначає, що батько дитини приймає участь в житті дитини, зокрема, у її утриманні. Представник позивача за первісним позовом адвокат Селезньов М.В. в судовому засіданні позовну заяву про розірвання шлюбу підтримав та просив задовольнити. Зустрічну позовну визнав частково, а саме в частині поділу майна подружжя. Стосовно позовної вимоги щодо стягнення аліментів заперечував та просив відмовити. Зазначив, що дитина не проживає на постійній основі з матір`ю, а проживає з обома батьками рівний проміжок часу. \~ \~ \~ \~Представник відповідача за первісним позовом адвокат Холодов Л.Ю. в судовому засіданні зазначив, що позов про розірвання шлюбу відповідачем визнається. Позовні вимоги зустрічної позовної заяви підтримав та просив задовольнити. Суд, заслухавши доводи учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.4 ст.77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 15.09.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований 15.09.2018 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції У Харківській області, актовий запис № 720. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] від 30.11.2019 року, актовий запис №5350. Як зазначено в позовній заяві протягом останнього часу стосунки між подружжям розладились, тривалий проміжок часу кожен живе окремим життям та своїми інтересами, спільного господарства та побуту сторони не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують, шлюб має формальний характер. За ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Враховуючи вищевказані обставини, зокрема, те, що відповідач визнала позов про розірвання шлюбу, суд не вбачає підстав для не прийняття визнання позову відповідачем, не вбачає таким визнанням порушення закону або прав, свобод чи інтересів інших осіб, та приходить до висновку про те, що позовні вимоги за первісним позовом про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Стосовно вимоги зустрічної позовної заяви про стягнення аліментів на утримання дитини суд приходить до наступного. Як встановлено вище, сторони по справі мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Згідно заяви про особисто задеклароване місце проживання від 24.10.2024 року № (2024-2-PD)-17436, в перекладі з литовської мови, задеклароване місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , у [ADDRESS] . Представник позивача за зустрічним позовом адвокат Холодов Л.Ю. в судовому засіданні зазначив, що надати докази проживання дитини з матір`ю вони не можуть у зв`язку зі складністю отримання такої довідки у Литві. Позивачем за первісним позовом [PERSON] в якості доказу надані роздруківки із зображенням дитячих речей та квитанції, однак суд вважає ці докази неналежними, оскільки зі змісту квитанцій неможливо встановити ким, для кого та що саме було придбано відповідно до наданих квитанцій. Згідно\~ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3\~ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У відповідності зі\~ст.181 СК України\~способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Судом встановлено, що між позивачем і відповідачем по даній справі згоди на виконання обов`язків по утриманню дитини не досягнуто. Статтею 182 СК України, передбачено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно\~ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пленум Верховного Суду України у п. 17\~постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~роз`яснив, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. З урахуванням викладеного вище, враховуючи, що з позовом про стягнення аліментів звернулась мати дитини, однак доказів, що дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні не надано, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви в частині стягнення аліментів. Крім того, при розв`язанні позовної вимоги зустрічної позовної заяви про поділ майна подружжя, суд зазначає наступне. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зі змісту договору купівлі продажу від 26.11.2020 року вбачається, що позивачем за первісним позовом [PERSON] була придбана квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та права власності на яку належить останньому, що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 26.09.2024. Частиною 2\~ст. 372 ЦК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частина перша статті 57 СК України встановлено перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Верховний Суд зазначив, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. З огляду на зазначене, презумпція спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, не спростована. Крім того, відповідно до частини 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Враховуючи, що позивачем за первісним позовом не заперечується факт придбання вищевказаної квартири у період шлюбу, та визнається зустрічна позовна заява в частині поділу майна подружжя, суд не вбачає порушення прав, свобод чи інтересів інших осіб як підстав для не прийняття визнання позову позивачем за первісним позовом, та приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. На підставі \~викладеного \~та \~

Outcome: partial