Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ТОВ «Поліпласт+» на його користь заборгованість по невиплаченій заробітній платі за час щорічної відпустки в сумі 78818 грн. 19 коп. В обґрунтування\~позовних\~вимог\~зазначено,\~що\~позивач\~працював в\~ТОВ\~«Поліпласт+»\~з 01.08.2001\~на\~різних посадах\~та за\~сумісництвом посад\~виконував обов`язки\~наладчика з\~01.01.2024.\~Наказом №\~35-О\~від\~17.06.2024\~року\~позивачу надано\~щорічну\~відпустку строком\~на\~192\~календарних дня\~з\~17.06.2024\~року. В цей же день позивачу стало відомо, що власник підприємства підготував документи на передачу його корпоративних прав іншій особі, яка не має відношення до ТОВ «Поліпласт+» та плануються зареєструвати зміни до реєстраційних документів і всім працівникам рекомендовано звільнитися за власним бажанням. Позивач звернувся до керівника підприємства з заявою про звільнення. Наказом №4-К від 17.06.2024 позивача звільнено з 25.12.2024 року із займаної посади відповідно до ст. 38 КЗпП. Однак відповідачем не була виплачена позивачу нарахована сума за час щорічної відпустки. Рух справи Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19.07.2024 року провадження у вищевказаній цивільній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Участь у справі сторін та інших учасників справи У відповідності до\~ст. 178 ЦПК України\~відповідач своїми правами подання до суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не скористався. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у відповідності із ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~за наявними у справі матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин 01 серпня 2001 року [PERSON] був прийнятий на роботу до ТОВ «Поліпласт+» на посаду ливарника пластмасових виробів, що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] (наказ № 2-К від 01.08.2001 року). 01 липня 2003 року [PERSON] був переведений на посаду наладчика машин і автоматичних ліній по виробництву виробів з пластмаси (наказ № 36-К від 01.07.2003 року ТОВ «Поліпласт+»). 16 грудня 2011 року [PERSON] був переведений на посаду начальника цеха (наказ № 19-К від 15.12.2011 року ТОВ «Поліпласт+»). 01 липня 2015 року [PERSON] призначений на посаду виконуючого обов`язки директора з виробництва (наказ № 01-К від 01.07.2015 року ТОВ «Поліпласт+»). 03 серпня 2015 року [PERSON] призначений на посаду директора з виробництва (наказ № 31-К від 03.08.2015 року ТОВ «Поліпласт+»). Відповідно до наказу ТОВ «Поліпласт+» № 14-К від 29.12.2023 року на [PERSON] з 01.01.2024 року були покладені обов`язки наладчика за сумісництвом з основним місцем роботи та встановлено доплату (надбавку) за сумісництво в розмірі 50% від тарифного окладу сумісницької посади. З наказу ТОВ «Поліпласт+» № 35-О від 17.06.2024 року вбачається, що [PERSON] надано щорічну відпустку терміном на 192 календарних дня з 17 червня 2024 року. Наказом ТОВ «Поліпласт+» № 4-К від 17.06.2024 року, [PERSON] звільнений з займаної посади з 25.12.2024 року згідно з ст. 38 КЗпП України. З розрахункового листа працівника [PERSON] за період червня 2024 року вбачається, що позивачу були нараховані виплати щорічної відпустки за червень 2024 року, липень 2024 року, серпень 2024 року, вересень 2024 року, жовтень 2024 року, листопад 2024 року, грудень 2024 року, та в поточному місяці підлягають виплати у розмірі 78818,19 грн. В той же час, ТОВ «Поліпласт+» не виплатило позивачу суму нарахованої виплати щорічної відпустки за червень 2024 року, липень 2024 року, серпень 2024 року, вересень 2024 року, жовтень 2024 року, листопад 2024 року, грудень 2024 року та в поточному місяці виплати у розмірі 78818,19 грн. Відповідачем не було надано суду доказів на спростування вищевказаних обставин. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно із ч. 1 ст. 3, 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відпустки» державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Згідно зі ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Відповідно до ст. 74 КЗпП громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. (ст. 2 Закону України «Про відпустки»). Позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ «Поліпласт+», що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] . Статтею 6 Закону України «Про відпустки» визначено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Щорічна відпустка на вимогу працівника повинна бути перенесена на інший період у разі: 1) порушення власником або уповноваженим ним органом терміну письмового повідомлення працівника про час надання відпустки (частина десята статті 10 цього Закону); 2) несвоєчасної виплати власником або уповноваженим ним органом заробітної плати працівнику за час щорічної відпустки (частина перша статті 21 цього Закону). Забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд, а також ненадання їх протягом робочого року особам віком до вісімнадцяти років та працівникам, які мають право на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами чи з особливим характером праці (ст. 11 Закону України «Про відпустки»). Згідно зі ст. 12 ЗУ «Про відпустки» щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка. Системний аналіз зазначених вище норм свідчить про те, що держава гарантує право працівника на відпочинок, зокрема шляхом надання щорічної основної відпустки тривалістю не менше 24 дні, за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Також закон, з метою гарантування права працівника на відпочинок, забороняє ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд. Стаття 3 ЗУ «Про відпустки» передбачає, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Матеріалами справи встановлено, що позивачу була надана невикористана щорічна відпустка з наступним звільненням, що підтверджується наказами ТОВ «Поліпласт+» № 35-О від 17.06.2024 та № 4-К від 17.06.2024 року. Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про відпустки», заробітна плата працівникам за весь час відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено законодавством, трудовим або колективним договором. З розрахункового листа позивача за період червня 2024 року вбачається, що працівнику [PERSON] були нараховані виплати щорічної відпустки за червень 2024 року, липень 2024 року, серпень 2024 року, вересень 2024 року, жовтень 2024 року, листопад 2024 року, грудень 2024 року, та в поточному місяці підлягають виплати у розмірі 78818,19 грн. Однак відповідачем не виплачено позивачу заробітну плату за весь час відпустки до початку відпустки. Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов?язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19. Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. У справах, що випливають з трудових відносин тягар доказування правомірності прийнятих рішень, вчинених дій покладається, як правило, на роботодавця (Постанова ВС від 13.11.19 у справі № 207/1385/16-ц). Тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з ТОВ «Поліпласт+» невиплаченої заробітної плати за весь час відпустки. Розподіл судових витрат Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень\~ст. 141 ЦПК України.\~ Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Outcome: approved