Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

На адресу Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали цивільної справи за позовною заявою [PERSON] , поданої в її інтересах представником адвокатом Шуляк Р.В., до [PERSON] про стягнення аліментів, у якій просить стягнути з відповідача на користь позивача аліменти за минулий час на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , щомісячно, у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 08.08.2017 року і до повноліття старшої дитини [PERSON] , тобто до [INFO] , а потім щомісячно у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, до повноліття молодшої дитини. [PERSON] , тобто до [INFO] . Допустити негайне виконання судового рішення у межах суми платежу за один місяць. Позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час обґрунтовані тим, що 25 серпня 2000 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований відділом РАГС Приморської райадміністрації виконкому Одеської міськради, актовий запис № 423. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.10.2020 шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З моменту розірвання шлюбу між сторонами діти проживають разом з матір`ю, перебувають на її повному утриманні, продовжують навчання. В період шлюбу та після його розірвання відповідач не цікавився дітьми та не допомагав матеріально їх забезпечувати, аліменти ніколи не сплачував, жодної іншої допомоги на утримання дітей не надавав. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням змінити своє ставлення до їх спільних дітей та надавати матеріальну допомогу, але всі її прохання залишалися поза увагою. На даний час діти повнолітні, однак продовжують навчатися. Крім того, у позовній заяві зазначено, що позивач вживала всіх можливих заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але вона не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати. Відповідач інших осіб на утриманні не має, є працездатним, отримує дохід, його стан здоров`я дозволяє працювати, у зв`язку з чим позивач звернулась з позовною заявою до суду про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей за минулий період. Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею у справі визначено суддю Чорнуху Ю.В. Ухвалою суду від 23.08.2024 відкрито провадження у цивільній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 25.09.2024. У судове засідання 25.09.2024 з`явився відповідач [PERSON] . Позивач у судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи. Розгляд справи відкладено на 13.11.2024. У судове засідання 13.11.2024 з`явився відповідач [PERSON] . Позивач у судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи. Про причини неявки до суду не повідомила, клопотання та заяви не подавала. Розгляд справи відкладено на 23.12.2024. На адресу суду 16.12.2024 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому [PERSON] зазначив, що вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача аліменти за минулий час на утримання [PERSON] , [INFO] , щомісячно у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму, починаючи з 22 листопада 2020 і до 1 березня 2022, коли він виїхав за кордон, де з того часу мешкає самостійно. Також, у відзиві відповідач зазначив, що після розлучення неповнолітній син [PERSON] , 2005 року народження, жив з відповідачем та перебував на його повному забезпеченні. Старшому синові [PERSON] , 2001 року народження, відповідач матеріально допомагав. До розлучення діти жили із відповідачем і перебували на його повному забезпеченні. У судове засідання 23.12.2024 з`явились представник позивача - адвокат Шуляк Р.В. та відповідач [PERSON] . Розгляд справи відкладено на 06.02.2025. На адресу суду 27.01.2025 від представника позивача - адвоката Шуляк Р.В. надійшов відповідь на відзив, у якому просив поновити позивачу та її представнику строк на подання відповіді на відзив відповідача, у зв`язку з невчасним отриманням представником позивача відзиву відповідача, та перебування представника позивача на лікуванні; задовольнити позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення аліментів на дітей за минулий час, у повному обсязі. Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не надав жодних доказів на підтвердження своїх доводів та посилань стосовно того, що до розірвання шлюбу діти перебували на його повному утриманні, а також стосовно того, що син [PERSON] після розірвання шлюбу проживав з ним. Належних доказів та підтверджень про пересилання коштів на рахунок позивача на утримання дітей відповідач не надав. Таким чином, доводи відповідача, наведені у відзиві, не відповідають дійсності. У судове засідання 06.02.2025 з`явились представник позивача - адвокат Шуляк Р.В. та відповідач [PERSON] , підтримали вимоги і заперечення, викладені у заявах по суті. Повно і всебічно з`ясувавши обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, наявні у справі, суд дійшов таких висновків. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих\~Конституцією\~і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~2\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~(далі\~ ЦПК\~України)\~завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Згідно ч.\~1\~ст.\~81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. \~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~27\~Конвенції ООН\~про права\~дитини від\~20\~листопада 1989\~року,\~яка ратифікована\~Постановою Верховної\~Ради України\~№ 789-XII\~від 27.02.1991\~та набула\~чинності для\~України 27\~вересня 1991\~року держави-учасниці\~визнають право\~кожної дитини\~на рівень\~життя,\~необхідний для\~фізичного,\~розумового,\~духовного,\~морального і\~соціального розвитку\~дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України (надалі СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на\~утримання дитини\~(аліменти)\~присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів визначені положеннями ст. 182 СК України. Згідно ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~191\~СК України\~аліменти на\~дитину присуджуються\~за рішенням\~суду від\~дня пред`явлення\~позову,\~а в\~разі подання\~заяви про\~видачу судового\~наказу -\~із дня\~подання такої\~заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. У постанові Верховного Суду від 18.05.2020 у справі № 215/5867/17 провадження № 61-16955св19 викладено правову позицію, згідно якої для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідачів, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням останніх від їх сплати. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного суду від 22.03.2021 у справі № 463/2490/17, від 19.12.2019 у справі № 635/6268/18, від 29.01.2020 у справі № 756/14483/18, 20.03.2024 у справі № 235/101/21. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] уклали 25.08.2000 шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 25.08.2000 зроблено запис за № 423. Шлюб зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморської райадміністрації виконкому Одеської міськради. Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 15) вбачається, що після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові - [PERSON] ; дружині [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/16324/20 від 22.10.2020 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 16-17). З наданих суду копій свідоцтв про народження вбачається, що від шлюбу у позивача та відповідача народились діти: [PERSON] , [INFO] , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 04.04.2001 зроблено відповідний запис за № 202, місце реєстрації народження: Відділ реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси (а.с. 18); [PERSON] , [INFO] , про що в Книзі реєстрації народжень 07.07.2005 зроблено відповідний актовий запис за № 624, місце реєстрації народження: Другий відділ реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси (а.с. 19). Представник позивича у судовому засіданні пояснив, що з 2017 року і до початку війни [PERSON] та [PERSON] проживали за місце реєстрації відповідача, а позивач проживала окремо від дійте. Після початку війни діти почали проживати з похивачкою за кордоном. Відповідач у судовому засіданні пояснив, що діти проживали з ним весь час, після початку війни позивач виїхала сама за кордон, залишивши дітей. Пізніше діти також виїхали за кордон в країну перебування позивача, однак діти проживають окремо від матері і одни від одного. Отже, обставина проживання дітей у спірний період з 2017 року по лютий 2022 року з відповідачем сторонами не заперечується. Позивачем не надано суду доказів проживання дітей разом з нею у період 2017 року по лютий 2022 року. За таких обставин, відсутні підстави для стягнення аліментів на користь позивача з відповідача за зазнчений період. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.07.2022 у справі № 522/20995/21 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягення аліментів. У рішенні суду зазначено, що відповідачем надано суду належні та допустимі докази щодо проживання [PERSON] з березня 2022 року у Федеративній Республіці Німеччина з матір`ю. Вирішуючи питання щодо стягнення аліментів на утримання дітей, в тому числі за період з березня 2022 року по червень 2023 року, суд також враховує, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача за весь спірний період, зазначений у позовній заяві - з 08.08.2017 по 23.06.2023, а також доказів ухилення відповідача від надання утримання дітям. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 08.08.2017 про залишення без розгляду позовної заяви позивача про стягнення аліментів з відповідача, на яку посилається представник позивача, свідчить про те, що у серпні 2017 року [PERSON] не підтримувала своїх позовних вимог про стягнення аліментів та не бажала, щоб такі позовні вимоги розглядались судом. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Враховуючи, що позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів проживання з нею дітей у період з серпня 2017 по лютий 2022 року, вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача за період з серпня 2017 по червень 2023 року, а також доказів ухилення відповідача від надання утримання дітям, відсутні підстави для присудження аліментів за минулий час. За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed