Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

Адвокат Ліфшиць З.О., діючи в інтересах [PERSON] , звернулася до суду із заявою 05.02.2025, в якій просить суд встановити факт смерті її чоловіка [PERSON] , [INFO] , громадянина України, який помер [INFO] у м. Севастополь, Автономна Республіка Крим, до моменту смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Вимоги заяви мотивовано тим, що [PERSON] є чоловіком [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер у м. Севастополь Автономної Республіки Крим, що є тимчасово окупованою територією України. До моменту смерті він значився зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . Факт його смерті підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом «гражданского состояния Ленинского района города Севастополя Управления ЗАГС города Севастополь» серії [NUMBER] від 26.12.2024, що знаходиться на тимчасово окупованій території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, тому вважаються недійсними і не створюють правових наслідків, у тому числі для реєстрації факту смерті [PERSON] на підконтрольній органам державної влади території України. Оскільки зареєструвати смерть чоловіка на території України в позасудовому порядку [PERSON] не має можливості, тому вимушена звернутись до суду. Ухвалою суду від 05.02.2025 заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням до невідкладного розгляду за правилами окремого провадження. Представник заявника [PERSON] - адвокат Ліфшиць З.О. в судовому засіданні вимоги заяви підтримала, наполягала на її задоволенні. Представник заінтересованої особи - відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Довгинцівському та Саксаганському районах у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду заяви повідомлявся належним чином шляхом направлення судових та позасудових документів на офіційну електронну пошту, що підтверджується матеріалами справи. Інших заяв, клопотань по справі не заявлялось. З огляду на характер справи, яка підлягає негайному розгляду, а ухвалене за результатами її розгляду рішення - негайному виконанню, суд вважає за можливе справу розглянути за відсутності заявника та представника заінтересованої особи, оскільки їх неявка не перешкоджає цьому. Суд, вислухавши позицію представника заявника, дослідивши письмові матеріали справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, дійшов висновку, що вимоги заяви підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у м. Санкт-Петербург, Росія, є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого на його ім`я 12.05.1997 Саксаганським РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області. Із 07.02.2013 зареєстроване місце проживання [PERSON] значиться за адресою: [ADDRESS] . 07.07.1979 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Казанківським районним відділом РАЦС Миколаївської області, актовий запис №40, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 07.07.1979. Після державної реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що є її дійсним прізвищем згідно з паспортними даними. Відомості про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , визнання недійсним чи анулювання актового запису у матеріалах справи відсутні. Звертаючись до суду із заявою, [PERSON] , діючи через представника - адвоката Ліфшиць З.О., вказувала, що [PERSON] помер [INFO] у м. Севастополь Автономної Республіки Крим, де й був похований. На підтвердження цьому надала фотознімок з місця поховання [PERSON] та копію свідоцтва про смерть, виданого органами окупаційної влади. Судом оглянуто надану заявником копію свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26.12.2024, виданого відділом «гражданского состояния Ленинского района города Севастополя Управления ЗАГС города Севастополь», з якого встановлено, що [PERSON] помер [INFO] у м. Севастополь. Згідно з положеннями Закону України «Про громадянство України», вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде її громадянство, якщо вийде з громадянства України. Громадянин України, який постійно проживає на території України або за кордоном, може вийти з громадянства України за його клопотанням. Хоча й у наданому заявником свідоцтві про смерть зазначено, що на момент смерті [PERSON] був громадянином російської федерації, однак паспорт громадянина України він не здавав, відомості про подання ним клопотання про відмову від громадянства України відсутні. Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована Російською Федерацією територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених ч.1 ст.3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав. Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року. Положеннями ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим щодо реалізації прав і свобод людини і громадянина. Як визначено ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Відповідно до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч.2 ст.9 Закону, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. У відповідності до ч.ч.3, 4 ст.49 ЦК України, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Порядок проведення державної реєстрації смерті в Україні врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, зі змінами та доповненнями. Як слідує з ч.6 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та п.7 глави 5 розділу III «Правил державної реєстрації актів цивільного стану», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5, державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб. Частиною 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначені підстави для державної реєстрації смерті - це документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до приписів «Інструкції щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть», затвердженої наказом МОЗ України від 08.08.2006 №545, для забезпечення реєстрації смерті в органах реєстрації актів цивільного стану закладом охорони здоров`я видається лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о). Лікарське свідоцтво про смерть видається такими закладами охорони здоров`я: лікарнями, амбулаторно-поліклінічними закладами, диспансерами, пологовими будинками, санаторіями, патолого-анатомічними бюро, бюро судово-медичної експертизи. Разом з тим, отримати медичний документ про смерть чоловіка [PERSON] встановленого зразка заявник не має можливості з огляду на те, що він помер на тимчасово окупованій території України, а свідоцтво про смерть видане органом державної реєстрації актів цивільного стану, що створений органами окупаційної влади, тому видане посадовими особами цього органу свідоцтво у розумінні ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсними та не створює правових наслідків на підконтрольній Україні території. Вказані обставини позбавляють [PERSON] , яка є громадянкою України, можливості зареєструвати смерть свого чоловіка [PERSON] - громадянина України в органах державної реєстрації актів цивільного стану, що діють на території України, підконтрольній органам державної влади. Пунктом 1 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 №52/5 визначені підстави для державної реєстрації смерті, однією з підстав є рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Згідно зі ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Оцінивши докази в їх сукупності, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини рішеннями у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996 року, §45) «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року) наголосив: «…першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони, тобто є окупованою». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть [PERSON] , виданих органом, що створений та діє на окупованій території, як допустимих доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав заявника, включаючи право власності (спадкування). Враховуючи, що пред`явлена заявником вимога про встановлення факту смерті її чоловіка [PERSON] на тимчасово окупованій території, має для неї юридичне значення, оскільки створює можливість державної реєстрації смерті чоловіка та надає право на реалізацію спадкових прав в подальшому, іншої можливості підтвердити факт його смерті вона не має, в той час такий факт знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду, тому суд вважає за можливе заяву задовольнити та встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , який народився у м. Санкт-Петербург, Росія, громадянство - України, адреса реєстрації місця проживання на день смерті: [ADDRESS] , дата смерті - [INFO] , місце смерті - м. Севастополь Автономна Республіка Крим, Україна. З огляду на відсутність лікарського свідоцтва (висновку) про встановлення причини смерті, виданого медичною установою, час та конкретні причини смерті [PERSON] у рішенні суд не визначає, оскільки це виходить за межі його повноважень. Згідно зі ст.14 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом. У разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. На підставі ч.4 ст.317, п.8 ч.1 ст.430 ЦПК рішення суду допустити до негайного виконання. З огляду на звільнення заявника від сплати судового збору за подання даної заяви на підставі п.21 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» та задоволення заявлених вимог, судові витрати у справі слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: approved