Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-11 00:00:00

05.08.2024 [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому, уточнивши 15.10.2024 позовні вимоги, просить: - позбавити [PERSON] , [INFO] громадянку Грузії батьківських прав відносно дитини - сина [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Бистрик Бердичівського району Житомирської області; - стягувати з [PERSON] , [INFO] , громадянки Грузії, аліменти на дитину [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 1 598 гривень щомісячно. Короткий виклад доводів позивача Позовна заява [PERSON] обґрунтована тим, що він та [PERSON] із 2005 до 2014 років проживали разом як подружжя без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] . [INFO] у них народився син [PERSON] . Вже 10 років вони з відповідачкою за вищевказаною адресою не проживають, він самостійно виховує сина. З відповідачкою будь-які відносини чи спілкування припинено протягом вказаного періоду часу. Вона не виходить на зв`язок. Спроби знайти її не дали жодного результату. Вказані обставини свідчать, що відповідачка ухиляється від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя та виховання неповнолітнього сина [PERSON] . Син із 2014 року постійно проживає з позивачем за місцем його реєстрації в житловому будинку [ADDRESS] , знаходиться лише на його вихованні та повному утриманні. Синові забезпечені належні умови для проживання, виховання, розвитку та дозвілля. Відповідачка проживає окремо він сина вже тривалий час, свідомо нехтує своїми обов`язками, за місцем проживання дитини взагалі не з`являється і його життям не цікавиться, не спілкується з ним, не опікується, проявляє повну байдужість до стану його здоров`я, фізичного та духовного розвитку, ухиляється від своїх обов`язків щодо його виховання та розвитку, не займається підготовкою до самостійного життя, не надає дитині доступу до культурних інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умов для отримання ним освіти, матеріальну допомогу на його утримання також не надає, тобто ухиляється від своїх обов`язків щодо його виховання. Із підстав ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків щодо виховання сина [PERSON] , просить позбавити відповідачку батьківських прав та стягнути із неї аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1 598 гривень щомісячно. Відзив на позовну заяву не надходив. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі Ухвалою судді від 09.08.2024 позовна заява була залишена без руху через несплату судового збору. 19.09.2024 позивач сплатив судовий збір. Після отримання відомостей щодо зареєстрованого місця проживання відповідачки суд залишив позов без руху через ненадання доказів на підтвердження підсудності цієї справи. Недоліки позову [PERSON] усунув 16.10.2024, направивши уточнену позовну заяву та надавши докази про фактичне проживання відповідачки у с. Бистрик Бердичівського р-ну до 2014 року. У судовому засіданні позивач підтримав позов та пояснив, що з відповідачкою вони спільно проживали із 2004 до 2014 року в с. Бистрик. У 2014 році відповідачка поїхала. Через місяць відповідачка повернулася, проте після цього знову поїхала та із тих пір не поверталася. Із сином вона якийсь час спілкувалася, проте грошових коштів не пересилала. На даний час відповідачка не виходить на зв`язок. Про неї син дізнається через старшого її сина, який за кордоном. Він не може служити за станом здоров`я. Його батьки пенсіонери. Щоб сина утримувати він має влаштуватися на роботу, проте це можливо зробити через РТЦК. Тому, щоб до нього не було претензій від ТЦК, він пред`явив цей позов. Представник позивача адвокат Кривицька В. С. підтримала позов. Наполягає, що цей позов пред`явлено з тим, щоб дитина мала пільги. Мати дитини не виконує своїх батьківських обов`язків із часу коли дитині було 6 років. Якщо відповідачка депортована навіть на максимальний десятирічний строк, то такий строк сплив, проте відповідачка не приїхала до сина, не забирає його до себе. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду через публікацію оголошення на вебпорталі судової влади Украйни, у судове засідання не з`явилася. За згоди позивача, суд постановив прокольну ухвалу від 12.02.2025 про заочний розгляд справи. Фактичні обставини, встановлені судом Суд встановив, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , громадянка Грузії (а.с. 8). Відповідно до довідки-характеристики старости Бистрицького старостинського округу № 111 від 25.07.2024 [PERSON] за місцем проживання Бистрицьким старостинським округом характеризується позитивно. Він мешкає у с. Бистрик зі своїм сином [PERSON] . Мати дитини, співмешканка [PERSON] [PERSON] , громадянка Грузії, була депортована у 2014 році (а.с. 9-10). Також староста Бистрицького старостинського округу надала аналогічну довідку-характеристику № 111 від 25.07.2024 на [PERSON] , проте без зазначення відомостей щодо депортації [PERSON] та із вказівкою, що місце знаходження [PERSON] невідоме (а.с. 11). Відповідно до довідки № 109 від 25.07.2024, виданої старостою Бистрицького старостинського округу [PERSON] зареєстрований та проживає у [ADDRESS] . Разом із ним зареєстрований та проживає його син [PERSON] . Мати дитини [PERSON] проживала із сім`єю до 2014 року. Місцезнаходження даної громадянки не відоме (а.с. а.с. 12). Також староста Бистрицького старостинського округу надала аналогічну довідку № 109 від 25.07.2024, у якій додатково зазначила, що мати дитини громадянка Грузії [PERSON] депортована (а.с. 13). Також до позову долучено два акти обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] , складених комісією в складі: старости Бистрицького старостинського округу Райгородоцької сільської ради Бердичівського району Тетяни Кузьмич, інспектора з виконання доручень загального відділу Олени Бейзак та завідуючої Бистрицьким ФАПом Стороженко Г. О. Відповідно до цих актів комісія встановила, що сім`я [PERSON] веде впорядкований спосіб життя, на утриманні [PERSON] перебуває син [PERSON] , [INFO] , мати дитини [PERSON] (співмешканка) не спілкується з останнім з 2014 року, місцезнаходження даної громадянки невідоме. Комісія встановила, що [PERSON] виховує сина один без співмешканки. Акти не містять дати складання, адреси обстеження місця проживання та у одному із актів додатково вказані відомості, що [PERSON] депортована у 2014 році (а.с. 14, 15). Відповідно до довідки № 116 від 01.08.2024, виданої старостою Бистрицького старостинського округу [PERSON] проживала без реєстрації місця проживання із 2005 до 2014 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16). 12 липня 2024 року [PERSON] звернувся до Бердичівського РВП із заявою, в якій просив встановити місце знаходження співмешканки [PERSON] , яка із 2014 року не спілкується із сином [PERSON] для оформлення документів у ТЦК (а.с. 17). Із характеристики з Бистрицького ліцею на [PERSON] , вбачається, що батько сам виховує сина, мати контакту із школою, де вчився [PERSON] , не підтримувала, із вчителями не спілкувалася, не телефонувала. Зі слів дитини, мати проживала на території Грузії (а.с. 18). Відповідно до висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконкому Райгородоцької міської ради від 21.11.2024 орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] ( а.с. 51). У судовому засіданні дитина [PERSON] , якому в порядку статті 171 СК України надана можливість висловитися щодо даного спору пояснив, що він живе з бабусею, дідусем та батьком у [ADDRESS] . Зареєстрований він з батьком за адресою: [ADDRESS] , проте там не проживає. Із матір`ю він не бачився із 2014 року та лише 2-3 рази із нею спілкувався. Про неї він дізнається від старшого брата, який проживає у Польщі. Знає зі слів брата, що мати на даний час також проживає у Польщі. Брат із матір`ю також не спілкується. Грошовими коштами йому матір не допомагає. Він не знає який спосіб життя у матері. Вважає, що матір потрібно позбавити батьківських обов`язків. Застосовані норми права, релевантна судова практика Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першоючетвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Згідно з частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів виплати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України). Аналіз доводів сторін, позиція суду Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Щодо позбавлення батьківських прав Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. [PERSON] , звертаючись до суду з цим позовом, послався у позові на те, що відповідачка не бере участі у вихованні сина та не виконує батьківські обов`язки із 2014 року. Разом із тим, на підтвердження факту невиконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина позивач надав докази, що відповідачка буда «депортована» у 2014 році. Позивач не надав доказів щодо періоду заборони в`їзду відповідачки в Україну, підстави такої заборони. Суд з власної ініціативи не вправі збирати докази. Позивач на обґрунтування позову не надав жодних доказів про відповідачку, її місце проживання, спосіб життя, характеризуючі дані, рід занять тощо. Суд вважає, що заборона у 2014 році в`їзду відповідачки в Україну, про що позивач надав докази, була тією перепоною, що перешкоджала відповідачці належно виконувати свої батьківські обов`язки щодо сина [PERSON] . Суд також зважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів відповідач пред`явив лише у 2024 році, тобто через десять років із моменту залишення відповідачкою дитини. До того ж у судовому засіданні позивач пояснив дійсну причину пред`явлення цього позову, із тим, щоб його не турбували із Територіального центру комплектування та соціальної підтримки у зв`язку із мобілізацією. Тобто, фактично позивач цим позовом у більшій мірі відстоює власні інтереси, а не інтереси дитини. За таких\~встановлених обставин,\~суд вважає,\~що докази\~долучені до\~позову не\~є достатніми\~для позбавлення\~відповідачки батьківських\~прав,\~оскільки беззаперечно\~не підтверджують\~факт свідомого, винного ухилення [PERSON] від виконання обов`язків з виховання сина [PERSON] . Суду не надано достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку [PERSON] щодо ухилення її від участі у вихованні сина, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері. Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав щ одо сина [PERSON] суд вважає необґрунтованим. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд зауважує, що у висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Райгородоцької сільської ради не зазначено, що орган опіки та піклування обстежував умови проживання матері дитини. Згаданий висновок не містить відомостей, що відповідачка викликалася на засідання комісії, що комісією було вжило заходів, що заслухати її думку. За таких обставин, суд доходить висновку про невстановлення правових підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно її сина [PERSON] . Суд також не може покласти в основу рішення думку дитини щодо доцільності позбавлення його матері батьківських прав, оскільки доказів винної поведінки відповідачки щодо ухилення її від виконання батьківських обов`язків позивач не надав. Щодо стягнення аліментів Оскільки син сторін [PERSON] проживає із батьком [PERSON] , який самостійно виховує сина, про що надано суду докази, наявні підставі для стягнення за судовим рішенням із [PERSON] аліментів на дитину [PERSON] . Позивач просив стягнути з [PERSON] аліменти твердій грошовій сумі у розмірі 1 598 гривень щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зважаючи, що визначений позивачем розмір аліментів є мінімальним, що визначений законом, суд задовольняє повністю позовні вимоги в частині стягнення аліментів. Суд стягує аліменти із дня пред`явлення позивачем позовної вимоги про стягнення аліментів, тобто із 13.10.2024. Рішення в частині стягнення аліментів, у межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Розподіл судових витрат Відповідно до\~статті\~141\~ЦПК України\~ судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав суд відмовив, витрати позивача по сплаті судового збору за цією вимогою суд залишає за ним. Судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів, в розмірі 1211,20 грн, суд стягує із відповідачки на користь держави.

Outcome: partial