Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-10 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Заяву обґрунтовує тим, що він, заявник, звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області та Головного управління Пенсійного фонду у Кіровоградській області щодо призначення пенсії за віком. Однак, йому відмовлено у призначенні такої, оскільки в його паспорті та трудовій книжці містяться розбіжності щодо написання його прізвища. Зазначає, що на титульній сторінці трудової книжки вказано прізвище " [PERSON] ", що не відповідає паспортним даним, в яких в російськомовному перекладі зазначено " [PERSON] ". У зв"язку з неможливістю внесення виправлень в трудову книжку, з метою підтвердження трудового стажу в нього, заявника, виникла необхідність звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 28.01.2025р. відкрито провадження, цивільну справу призначено до судового розгляду. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області скеровано письмові пояснення, в яких заінтересована особа просить розглянути справу за її відсутності. Заявник в судовому засіданні надав аналогічні пояснення, викладені в заяві про встановлення факту, заяву просить задоволити. Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Відповідно до копії паспорту серії [NUMBER] , заявник у справі [PERSON] народився [INFO] та зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Також з копії паспорту заявника вбачається, що російською мовою його прізвище зазначено як " [PERSON] ". З копії трудової книжки, заповненої 17 липня 1978 року вбачається, що така видана на ім"я заявника, яке зазначено на російській мові, а сам " [PERSON] ", 1959 р.н. З копії трудової книжки серії [NUMBER] вбачається, що така заповнена на ім"я [PERSON] , [INFO] . З урахуванням наданих в судовому засіданні пояснень заявника та досліджених документів, суд вважає встановленим, що розбіжності, які містяться в написанні прізвища заявника у справі в паспорті та в трудовій книжці, виникли внаслідок некоректного перекладу його прізвища з російської на українську мову. Відповідно до копій рішення про відмову у призначенні пенсії ГУ ПФУ в Закарпатській області №134550030599 від 25.11.2024р. та рішення про відмову у призначенні пенсії ГУ ПФУ в Кіровоградській області №134550030599 від 31.12.2024р., заявнику відмовлено в призначенні пенсії згідно ст.26 ЗУ "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування" у зв"язку з відсутністю необхідного стажу. Піставою відмови є, зокрема, невідповідність написання прізвища заявника в паспорті та в трудовій книжці від 17.07.1978р. Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України, в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За змістом частини 3 статті 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Відповідно до ст. 315 ЦПК України, судом можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення, зокрема, факт родинних відносин, а також інші факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заявники й залучені до участі у справі заінтересовані особи вправі відповідно подавати докази на підтвердження обґрунтованості чи необґрунтованості заяви про встановлення факту, що розглядається судом, брати участь у дослідженні обставин справи, оскаржувати рішення і ухвали, вчиняти інші процесуальні дії. У цій же Постанові зазначено, що коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них дані не відповідають записам вихідних документів, а установи, які видали ці документи не можуть виправити допущені в них помилки, то відповідно до п.6 ч.1ст. 256 ЦПК України (стара редакція ЦПК), громадяни мають право на звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму, при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Судом встановлено, що встановлення факту має юридичне значення для заявника, напряму впливає на його права, інтереси та обов`язки, зокрема щодо врахування його трудового стажу при призначенні пенсії. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про необґрунтованість заяви про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та спростовували б доводи, викладені заявником в заяві. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зроблено визначення, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зістатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, письмові пояснення заявника та матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для встановлення факту, що [PERSON] , згідно паспорту серії [NUMBER] , який відповідно до трудової книжки б/н від 17.07.1978р. зазначений як " [PERSON] ", 1959 р.н., є однією і тією ж особою. На підставі викладеного,

Outcome: partial