Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-29 00:00:00

Позивач через свого представника 07.10.2024 звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № L5893295 від 30.11.2018 в загальній сумі 20 618,30 грн, а також судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. В обґрунтуванні позову позивач зазначив, що між ТОВ «ФК «Дінеро» та [PERSON] (відповідач) було укладено кредитний договір № L5893295 від 30 листопада 2018 року. 18 листопада 2018 року між ТОВ «ФК «Дінеро» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», яке в подальшому змінило назву на ТОВ «ВІН ФІНАНС» (позивач), було укладено Договір відступлення права вимоги № 06112018-G, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «Дінеро» відступило позивачу право вимоги від відповідача коштів за Кредитним договором № L5893295 від 30 листопада 2018 року, а позивач набув право вимоги грошових коштів від відповідача. Відповідач не належним чином виконувала свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором № L5893295 від 30 листопада 2018 року, внаслідок чого перед позивачем у неї існує заборгованість в сумі 20 618,30 грн, з яких: 13 533,65 грн - основна заборгованість; 5 865,09 грн - сума інфляційних втрат; 1 219,56 грн - 3% річних. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 06 листопада 2024 року по даній справі відкрито спрощене позовне провадження. У судове засідання представник позивача не з`явилася, про час та дату розгляду справи була повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, її представник надала заяву про розгляд справи без її участі, а також подала відзив, у якому в задоволенні позовним вимог просила відмовити у повному обсязі у зв`язку з тим, що позивачем не доведено факт отримання права грошової вимоги до відповідача, фактичного отримання останньою кредитних коштів, а також не вірно розраховано суму боргу. Також представник відповідача просила застосувати строки позовної давності, оскільки кредитний договір № L5893295, за яким виникла спірна заборгованість, укладено 30 листопада 2018 року, а до суду позивач звернувся тільки 07.10.2024, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Окрім того, представник відповідача заявила вимогу про стягнення з позивача на користь її довірителя понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі. Суд установив наступні факти та відповідні їм правовідносини. У своєму позові позивач зазначає, що 30.11.2018 ТОВ «ФК «Дінеро» укладено договір кредитної лінії № L5893295 із [PERSON] (відповідач), відповідно до умов якого первісний кредитор виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти, в свою чергу позичальник, не виконала умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, унаслідок чого виникла заборгованість. Проте, на підтвердження своїх тверджень позивач надає копію Договору кредитної лінії № AG1630044 від 30.11.2018, що не є підтвердженням факту укладення між ТОВ «ФК «Дінеро» та [PERSON] саме Договору кредитної лінії № L5893295, за яким позивач просить стягнути кредитну заборгованість. Окрім того, позивач стверджує, що 06.11.2018 між ТОВ «ФК «Дінеро» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (змінено назву на ТОВ «ВІН ФІНАНС») укладено Договір відступлення права вимоги № 06112018-DG, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги, в тому числі за договором кредитної лінії № L5893295, за яким позивач ТОВ «ВІН ФІНАНС» набув прав кредитора відносно відповідача. Станом на дату укладення договору про відступлення права вимоги від 06.11.2018 № 06112018-DG сума заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором від 30.11.2018 складає 13 533,65 грн. Статтею 512 ЦК України передбачено, що однією з підстав заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом. Згідно ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, чи який вважає, що йому не надано належних доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредиту, не позбавляється обов`язку погашення, заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору (а не новому) і таке виконання є належним. Інших правових наслідків факт не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору законом не передбачено. Згідно ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї доказів, правовідносини за Договором від 30.11.2018 № AG1630044 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту між ТОВ «ФК «Дінеро» та відповідачем виникли 30 листопада 2018 року, тобто після укладення Договору відступлення права вимоги № 06112018-DG від 06.11.2018. Однак, у своїй позовній заяві позивач зазначає, що станом на дату укладення Договору про відступлення права вимоги від 06.11.2018 № 06112018-DG сума заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором від 30.11.2018 № AG1630044 складає 13 533,65 грн, що очевидно не відповідає дійсності з огляду на те, що станом на вказану дату кредитний договір ще не було укладено. У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 1005/7136/2012 (провадження № 61-18606св21) зазначено, що тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а).купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України). По своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс 13. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження №12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року по справі № 914/868/17). Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу. На підтвердження факту набуття відносно відповідача позивачем права вимоги за договором кредитної лінії № L5893295 від 30.11.2018 останній надає Договір відступлення права вимоги № 06112018-DG від 06.11.2018 між ТОВ «ФК «Дінеро» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (змінено назву на ТОВ «ВІН ФІНАНС»). Проте, у зазначеному договорі відсутні будь-які відомості щодо переходу прав кредитора від ТОВ «ФК «Дінеро» до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС») ні за договором № L5893295 від 30.11.2018, про який зазначено у позові, ні за договором № AG1630044 від 30.11.2018, який додано до позову. Пунктами 1.1, 1.2 Договору відступлення права вимоги № 06112018-DG від 06.11.2018 між ТОВ «ФК «Дінеро» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС») визначено, що на умовах, встановлених цим Договором, кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами вказаними у Реєстрах боржників, укладеними між кредитором і боржниками (Портфель заборгованості). Внаслідок передачі (відступлення) Портфеля заборгованості за цим договором, новий кредитор заміняє кредитора у кредитних договорах, що входять до Портфеля заборгованості та відповідно вказані у Реєстрах боржників, та набуває прав грошових вимог кредитора за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов?язань боржників за кредитними договорами. Натомість, позивач не надав до Договору відступлення права вимоги № 06112018-DG від 06.11.2018 ні Реєстру боржників, ні акту-прийому передачі вказаного реєстру, чим не підтвердив факт набуття прав кредитора від ТОВ «ФК «Дінеро» до відповідача за кредитним договором від 30.11.2018. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази кожен окремо та у їх сукупності, на підставі вказаних норм закону, беручи до уваги вищенаведені обставини та те, що позивач не довів факту набуття ним права грошової вимоги до відповідача, суд убачає необхідним у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. У частині застосування строків позовної давності суд уважає доцільним зазначити наступне. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Кредитний договір, за яким, на думку позивача, виникла заборгованість у відповідача, укладено 30 листопада 2018 року. До суду позивач звернувся 07 жовтня 2024 року. Пунктом 12 Кінцевих та Перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 11 березня 2020 року Кабінет міністрів України виніс постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021, № 855 від 11.08.2021, № 981 від 22.09.2021, № 1336 від 15.12.2021, № 229 від 23.02.2022, № 630 від 27.05.2022, № 928 від 19.08.2022, № 1423 від 23.12.2022, № 383 від 25.04.2023. Відтак, на період дії зазначених вище постанов Кабінету міністрів України строки позовної давності продовжувалися. Окрім того, пунктом 19 Кінцевих та Перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Враховуючи, що з 24.02.2022 на території України введено воєнний стан, який діє і станом на сьогодні, тому підстав для застосування строків позовної давності суд не вбачає. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. На думку суду, розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 8 000,00 грн є завищеним, не співмірним зі складністю справи та ціною позову. Враховуючи вказані обставини, суд уважає правильним та справедливим стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн. Враховуючи вищенаведене, ст. 526, 546, 549, 612, 1050, 1054, 1077 ЦК України,

Outcome: approved