Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-11 00:00:00

В провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом ПАТ «МТБ Банк» до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в особі законного представника [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном, шляхом виселення. В обґрунтування вимог посилався на те, що ПАТ «Марфін Банк» назву змінено на ПАТ «МТБ Банк» на підставі іпотечного договору нотаріально посвідченого 25.01.2008 року Харитоновою Т.Є. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу зареєстрованого за номером 125 з урахуванням положень ст. 37 ЗУ «Про Іпотеку» придбало в позасудовому порядку у власність предмет іпотеку а саме: 3 кімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 58.4 кв. м. Після оформлення права власності на Банк, у вказаному житловому приміщенні залишились проживати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .Станом на момент звернення до суду відповідачі у добровільному порядку відмовляються звільнити квартиру чим здійснюють перешкоди банку як власнику у користуванні майном, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду. Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 08.02.2024 року по справі було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено справу до судового розгляду у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19.07.2024 року підготовче провадження по справі було закрито, призначено справу за до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій підтримала позов у повному обсязі, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. Крім того, у встановлений судом строк, не скористалися своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2\~ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. Публічне акціонерне товариство «МАРФІН БАНК», згідно з рішенням позачергових Загальних зборів акціонерів (протокол № 56 від 28.12.2017 року) назву ПАТ «МАРФІН БАНК» змінено на ПАТ «МТБ БАНК», на підставі Іпотечного договору, нотаріально посвідченого 25.01.2008р., Харитоновою Т.Є. приватним нотаріус Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого за номером 125, з урахуванням положень ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» придбало в позасудовому порядку у власність предмет іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 58,4 кв.м. Разом з тим, Позивачу стало відомо, що після оформлення права власності у вказаній квартирі залишилися проживати: [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , [INFO] , [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , [INFO] та [PERSON] РНОКПП не відоме, [INFO] . До сьогодні, Відповідачі у добровільному порядку звільнити квартиру за вказаною адресою відмовляються, чим здійснюють значні перешкоди Позивачу, як власнику у користуванні нерухомим майном. Зазначене підтверджується надісланими позивачем вимогами про добровільне виселення вих. №00/1661-0/62 від 05.06.2023, які залишені відповідачами без відповіді та виконання. У зв`язку з чим ПАТ «МТБ БАНК» вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, як власника нерухомого майна, та просити суд усунути перешкоди в користуванні майном, шляхом виселення Відповідачів. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Стаття 109 ЖК України закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ч. 1 зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відповідачем [PERSON] придбано вказану вище квартиру за кредитні кошти, що підтверджується п. 1.7. Іпотечного договору від 25.01.2008 року, а також п. 1.1 Кредитного договору №00864/RO від 25.01.2008 року. Відповідно, в даному випадку, при виселені відповідачів з іпотечної квартири, на яку було звернуто стягнення позивачем, інше постійне житло не надається. Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч. 3 ст. 109 ЖК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 зазначила: «Аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду. Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №334288399 від 01.06.2023 право власності на 3-х кімнатну квартиру зареєстровано 28.09.2021р. за ПАТ «МТБ БАНК». Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Згідно ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 ст. 321 ЦК України). Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: - пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; - виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; - абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд вважає за необхідне зазначити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19). Спір у цій справі є спором про стверджуване порушення цивільного права та законного інтересу позивача як власника квартири з боку інших осіб, при цьому квартира із володіння позивача не вибувала, продовжує бути зареєстрованою за ним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 зазначила: «Аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду. Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів. Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення. А тому в разі, якщо іпотечне майно було набуто за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу». У даній справі встановлено, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачем 28.09.2021р. на підставі іпотечного застереження, тобто в позасудовому порядку. Право власності на спірну квартиру іпотекодавець [PERSON] набув на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому одночасно з договором іпотеки 25.01.2008 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харітоновою Т.Є., тобто у день укладення Кредитного договору №00864/RO від 25.01.2008 року. Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідачі, які проживають у квартирі, яка було набута у власність [PERSON] у 2008 році, в день укладення Кредитного договору №00864/RO від 25.01.2008 року та договору іпотеки від 25.01.2008 року та передано в іпотеку, після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК України мають право на користування таким житлом до моменту виселення без наданням іншого постійного житла. З огляду на викладене, суд, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов висновку про задоволення позову, оскільки спірна квартира набута у власність позичальником [PERSON] за кредитні кошти, відповідно наявні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою до моменту їх виселення без наданням їм іншого постійного житла. Суд враховує обставини даної конкретної справи, баланс інтересів обох сторін і дійшов висновку, що право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власників цього майна про виселення без надання іншого жилого приміщення на підставі ст. 109 ЖК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved