Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 2023 р. стосунки з відповідачкою погіршились, відповідачка з старшою донькою переїхала жити за іншої адресою, син залишився проживати із позивачем та знаходиться на його утриманні. З моменту припинення фактичного мешкання, відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не цікавиться життям і здоров`ям дитини, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує її, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись з ним та приймати участь у його вихованні. Відповідачка часто виїжджає за кордон та займається виключно своїм життям. Вона фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. За таких обставин позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та позбавлення її батьківських прав. Позивач до судового засідання не з`явився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву про визнання позову, просила справу розглянути у її відсутності. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області у судове засідання не з`явився, направив до суду висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , справу просив розглянути у її відсутності, не заперечує проти задоволення вимог. Судом в ході судового розгляду справи було встановлено, що 23.10.2018 р. Ренійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище дружини після укладення шлюбу « [PERSON] », актовий запис N109.. У шлюбі у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане повторно 14.11.2018 р.) та син - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане повторно 14.11.2018 року). 18.01.2022 р. шлюб було розірвано рішенням Ренійського районного суду Одеської області, справа № 510/2020/21. 27.04.2022 сторони повторно зареєстрували шлюб у Ренійському відділі державної реєстрації актів цивільного стану в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис №51). З 2023 року стосунки між подружжям погіршилися, у зв`язку з чим, відповідачка з донькою [PERSON] переїхали мешкати за місцем реєстрації відповідачки ( [ADDRESS] ), а син залишився мешкати зі позивачем. Кожен з подружжя живе окремим життям, своїми інтересами, шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, відповідачка мешкає за іншою адресою, часто виїжджає за кордон, тобто фактично сім`я припинила своє існування, тому подальше спільне життя і збереження шлюбу позивач вважає неможливим.Шлюб носить суто формальний характер. Позивач не бажає зберегти шлюб, примирення не можливе, тому подальшого сенсу у збереженні шлюбу немає. За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутися за їхньою спільною заявою або за заявою когось з них. У відповідності до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд приходить до висновку, що сім`я сторін розпалась остаточно, примирення неможливе, шлюб існує суто формально і підлягає розірванню, а також враховує фактичні обставини справи і інтереси кожного з подружжя, між якими втратилися почуття любові і пошани, взаємодопомоги і підтримки, тобто морально - правові підстави шлюбу. Після припинення спільного мешкання однією сім`єю, малолітня дитина залишилась проживати із позивачем та знаходиться на його повному утриманні. Факт спільного проживання позивача разом з сином та наявність задовільних умови для проживання підтверджується актом обстеження умов проживання, складеного 31.10.2024 року уповноваженими представниками Служби у справах дітей Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області та листом служби у справах дітей від 31.10.2024 №01-37/698. Дохід у вигляді офіційної заробітної плати, яку позивач отримує, є достатнім для забезпечення дитини усім необхідним . На обліку у психіатра та нарколога позивач не перебуває, що підтверджується довідками №№ 321, 336 від 04.11.2024 р. До кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої або непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває, що підтверджується витягом з інформаційно- аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості». Позивач повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про нього, займається вихованням, слідкує за розвитком та його станом здоров`я. Згідно характеристики на учня 5 класу Ренійської гімназії № 1 [PERSON], за підписом директора гімназії О. Вєрєсової, він навчається у Ренійській гімназії № 1 з першого класу, має навчальні досягнення високого та достатнього рівня, користується повагою серед викладачів, батько приділяє належну увагу вихованню сина, постійно відвідує батьківські збори, завжди на зв`язку з сином та класним керівником, мати не приділяє уваги, нехтує вихованням, погано впливає на сина. Відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не цікавиться його життям і здоров`ям, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує його, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись з ним та приймати участь у його вихованні, дуже часто виїжджає за кордоном та займається виключно своїм життям. На сьогоднішній день дитина достатньо розуміє те, що його мати не цікавиться його життям. За таких обставин, позивач вважає, що свідоме і тривале ухилення та нехтування матір`ю дитини (відповідачкою) своїми батьківськими обов`язками щодо дитини є наслідком її винної поведінки та є підставою для позбавлення її батьківських прав. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. На підставі ч. ч. 2-4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та поважати дитину. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав лише з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного Кодексу України». Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негайно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання: не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення: не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від вихованням дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов`язків. Згідно ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція) наголошує на тому, що у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, що передбачено ч. 4 ст. 19 СК України. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку затвердженого рішенням виконкому Ренійської міської ради від 03.02.2025 № 25 орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав відповідачку по відношенню до її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки це буде відповідати інтересам дитини. У вказаному висновку зазначено, що 14 січня 2025 року комісією у складі головного спеціаліста служби у справах дітей, фахівця із соціальної роботи КУ «ЦНСП» РМР, інспектора із ювенальної превенції було проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] про що складений відповідний акт. В ході рейду встановлено: квартира розміщена на 3-ому поверсі 5-ти поверхового будинку, до складу якої входить - 2 спальні кімнати, 1 коридор, кухня, ванна кімната, наявні електро, -водо, - газопостачання, санітарно - гігієнічні умови відповідають нормі. Для виховання та розвитку дитини створені відповідні умови: є окрема кімната, шафа для одягу, комод, стіл для занять, для дитини є окреме ліжко, передбачений куточок для розвитку та ігор, спортивний куточок. Сім`я [PERSON] знаходиться в стані конфлікту, мати тривалий час не виконує батьківські обов`язки щодо сина, дитина знаходиться на утриманні батька. Під час проведення бесіди з малолітнім [PERSON] , [INFO] , в присутності - бабусі, [PERSON] , та на відеозв`язку із батьком [PERSON] , оскільки він перебував у відрядженні, дитина повідомила, що батьки останнім часом часто сварилися, відносини між ними розладилися, мати залишила його проживати з батьком, а сама разом із сестрою переїхала проживати окремо та займається виключно своїм життям. Також 14 січня 2025 року комісією у складі спеціалістів служби у справах дітей, фахівця із соціальної роботи КУ «ЦНСП» РМР, інспектором із ювенальної превенції був здійснений виїзд за місцем реєстрації матері - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , де вона проживає разом із донькою - [PERSON] , [INFO] . Будинок складається з 4-х житлових кімнат, 1-кухня, 1-ванна кімната, в наявності всі комунікації: водо-електро-газопостачання. В ході візиту був складений протокол бесіди з дитиною - донькою [PERSON] , [INFO] , яка повідомила про те що стосунки між батьками зіпсувалися, постійні сварки та непорозуміння призвели до того, що мати переїхала жити окремо і донька разом із нею. В розумінні положень цивільно-процесуального законодавства України, висновок органу опіки та піклування є одним з видів та способів доказування. Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч.ч.1-3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надаючи оцінку вищевказаному висновку, суд погоджується із доцільністю позбавлення батьківських прав відповідачки по відношенню до її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ,оскільки це буде відповідати інтересам дитини. На даний час дитина мешкає разом з батьком [PERSON] та знаходяться на його утриманні. Відповідачка життям сина не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись з ним та приймати участь у його вихованні, не підтримує матеріально.На сьогоднішній день вихованням сина займається батько, піклується про його здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, забезпечує усім необхідним. Відповідно до ст. 164 СК України, підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Крім того, ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Якщо національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б перешкоджали відповідачці виконувати свої обов`язки по вихованню сина, а тому її поведінка розцінюється судом як ухилення від виховання дитини та як свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. На підставі повного і всебічного з`ясування обставин справи, аналізу доказів, досліджених в судовому засіданні, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення відповідачки батьківських прав мають бути задоволені. Позивач просив судові витрати, пов`язані із розглядом справи за даною позовною заявою, з відповідачки не стягувати. На підставі викладеного та

Outcome: approved