Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-06 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом, який в подальшому був нею уточнений, просила суд визнати недійсними договір позики від 26.10.2018, укладений між [PERSON] та [PERSON] та іпотечний договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] 29.12.2018, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. та зареєстрований у реєстрі за №3217. В обґрунтування позову зазначено, що 26.10.2016 між позивачкою та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів з терміном погашення до 24.10.2016 в сумі еквівалентній 80000,00 євро за комерційним курсом на день погашення боргу. З метою неповернення боргу [PERSON] уклав договір іпотеки з рідним братом своєї дружини [PERSON] - [PERSON] , нібито, в забезпечення виконання договору позики від 26.10.2018. 30.08.2021 рішенням Дергачівського районного суду Харківської області по справі №619/1572/21 позовні вимоги [PERSON] було задоволено та стягнуто з [PERSON] 2667211,62 та 11268,10 грн. судового збору. Зазначена обставина встановлена постановою Харківського апеляційного суду. 29.12.2018 приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. посвідчено договір іпотеки садового будинку загальною площею 239,6 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , якою забезпечувалось погашення боргу [PERSON] перед іпотекодержателем [PERSON] за договором позики від 26.10.2018. Строк договору позики - не пізніше 31.12.2018. Як вбачається з тексту договору позики від 26.10.2018, укладеного між [PERSON] та [PERSON] строк виконання цього договору - не пізніше 31.12.2018. Пунктом 6 договору позики передбачено, що повне виконання усіх зобов`язань за цим договором підтверджується наданням від позикодавця нотаріально посвідченої заяви про отримання всієї суми позики. Під час ознайомлення з матеріалами судової справи №372/3733/22 позивачем було отримано копію заяви [PERSON] від 10.08.2021, посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. за реєстровим №2062 про те, що [PERSON] повідомляє, що згідно договору позики, укладеного між ним та [PERSON] в простій письмовій формі 26.10.2018 [PERSON] повністю одержав від нього усе належне [PERSON] за вищевказаним договором та повідомляє, що не заперечує проти припинення іпотеки на житловий будинок, розташований в Обухівському районі Київської області, який є предметом іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. 29.12.2018 за реєстровим №3215. Ніяких матеріальних та інших претензій до [PERSON] за зазначеним договором позики [PERSON] не має. В серпні 2021 року [PERSON] , знявши у нотаріуса обтяження на підставі зазначеного договору іпотеки, подарував, за декілька тижнів до рішення суду про стягнення на користь позивача з нього боргу, будинок у Обіхівському районі Києвської області своїй дружині - [PERSON] , уникнувши таким чином примусового стягнення суми боргу на користь позивача. Відповідно до постанови приватного виконавця за ВП [NUMBER] 02.07.2021 на будинок [ADDRESS] було накладено заборону на відчуження для забезпечення погашення боргу перед позивачем [PERSON] . Представник [PERSON] [PERSON] оскаржував зазначену заборону на відчуження будинку. Позивач вказує, що грошові кошти [PERSON] до теперішнього часу не повернув і усіляко ухиляється від повернення боргу, використовуючи своїх колишніх родичів - дружину [PERSON] та її рідного брата [PERSON] . Гроші [PERSON] позичав для будівництва садового будинку, який почав будувати в 2016 році і ввів в експлуатацію та зареєстрував у Державному реєстрі прав власності в 2018 році. Таким чином, [PERSON] станом на 2018 рік був обізнаний про наявність в нього боргу перед позивачем і з метою не повернення боргу уклав договір іпотеки з [PERSON] . Крім того позивач зазначає, що [PERSON] є пенсіонером і не має відповідного доходу, який би дозволив йому погасити борг в сумі 80000,00 Євро. Таким чином, [PERSON] , укладаючи договір іпотеки будинків мав на меті уникнення погашення боргу перед мною, бо не має доходу та майна, яке б дозволило йому погасити борг та виконати свої зобов`язання. Крім того, оскільки [PERSON] позичав гроші у позивача в 2016 році зі строком погашення до 24.10.2020, будучи обізнаним про відсутність доходу для повернення боргу, уклав договір позики та іпотеки з рідним братом своєї дружини - [PERSON] . В серпні 2021 року [PERSON] отримав від [PERSON] погашення боргу і вивів з іпотеки будинок [PERSON] в с. Козин, проте будинок, який заарештовано для погашення боргу перед позивачем залишається в іпотеці у [PERSON] попри сплив строку позовної давності за договором позики. Позивач вказує, що іпотечним договором забезпечувались права [PERSON] на майбутнє на отримання ним погашення боргу [PERSON] та обов`язок [PERSON] саме у разі невиконання договору позики від 26.10.2018, тобто на майбутнє. Існування іпотечного договору перешкоджає задоволенню вимог позивача по примусовому стягненню з [PERSON] суми боргу. При прийнятті погашення боргу [PERSON] не зняв обтяження за іпотечним договором, майно за яким є забезпеченням виконання рішення суду по справі № 619/1572/21, чим, як зазначає позивач, порушено її право. Позивач вважає іпотечний договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] фраудаторним, оскільки у [PERSON] відсутній станом на 2018 рік задекларований дохід в розмірі 180000,0 доларів США готівкою, а [PERSON] станом на 2018 рік має лише дохід у вигляді пенсії як співробітник правоохоронного органу, яка є недостатньою для погашення боргу. Борг позивачу не повернуто. Про недобросовісність [PERSON] також свідчить текст договору іпотеки, де [PERSON] повідомляє нотаріуса та [PERSON] про те, що він не перебуває у шлюбі чи і фактичних шлюбних відносинах, текст заяви [PERSON] , де вона запевняє у тому, що шлюб з [PERSON] (зареєстрований у 1995 році) вони розірвали лише в 2019 році. Вказане свідчить про фіктивність договору іпотеки та позики. Представником відповідача [PERSON] - [PERSON] , надано відзив, відповідно до якого зазначено, що позовна заява не містить обґрунтування та доказів того, яким чином оспорюваним правочином порушені права позивача, який набув прав та обов`язків іпотекодавця у зв`язку з набуттям у власність предмета іпотеки. ОП ВС у справі №910/12787/17 ухвалила постанову від 16.10.2020 де було прийнято такий висновок - як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 року у справі № 920/1371/14, від 30 листопада 2016 року у справі №910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. З приводу твердження позивачки про те, що [PERSON] здійснив відчуження нерухомого майна виключно з метою уникнути відповідальності. Позивачка вказує, що відбулось відчуження майна [PERSON] який їй винен грошові кошти, однак укладення договору іпотеки не передбачає переходу права власності на предмет іпотеки. Після укладення договору іпотеки, іпотекодавець ( [PERSON] ) залишається власником майна, має право ним володіти та користуватись. В силу іпотеки, останній позбавлений тільки права без згоди іпотекодержателя на відчуження предмету іпотеки. Виключно в разі порушення боржником своїх зобов`язань за договором позики (основним зобов`язанням) кредитор вправі переважно перед іншими кредиторами цього боржника, задовольнити свої вимоги. Представник відповідача у наданому відзиві зазначає, зобов`язання дійсно ще не виконано, однак відповідачі ведуть між собою постійні перемовини з метою досягти згоди щодо погашення заборгованості за позикою, а тому відсутні підстави вважати, що відбулось відчуження майна, як це невірно вказує позивачка. З приводу того, що іпотека забезпечує виконання основного зобов`язання (договору позики у простій письмовій формі від 26 жовтня 2018 року), яке є дійсним та ніким не оспорено, зазначений договір не визнаний недійсним, не розірваний. Позивачка, посилаючись в позові на те, що після накладення ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 08 квітня 2021 року заборони на відчуження предмету іпотеки, іпотекодержатель почав звертатись до суду з «різними клопотаннями та позовами», що на її думку, свідчить про удаваність цього правочину, не звертає уваги на той факт, що Законом України «Про іпотеку» таке право передбачено для іпотекодержателя та останній просто його використав. [PERSON] , дізнавшись від відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики, якої на той час вже не було, дійсно звертався із апеляційною скаргою Харківського апеляційного суду на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 08 квітня 2021 року. Інших клопотань та позовів [PERSON] не подавав. [PERSON] звертався до адвоката, який готував відповідну апеляційну скаргу, витрачав на його послуги грошові кошти, що в свою чергу свідчить про те, що він цікавиться цим іпотечним договором. Договір позики від 26 жовтня 2018 року відповідачем, поки що не виконано, а тому відсутні підстави для припинення іпотеки. В інший спосіб договір позики від 26 жовтня 2018 року не розірвано, не припинено, не визнано недійсним, а враховуючи похідний характер іпотеки від позики - відсутні підстави для визнання недійсним і договору іпотеки. Посилання позивачки на той факт, що при укладенні договору іпотеки жодні кошти не передавались, оскільки, за її твердженням у [PERSON] такі кошти були відсутні, а [PERSON] є пенсіонером та не може їх погасити, не можуть бути враховані як підстава для визнання недійсним договору іпотеки, оскільки відповідачі у справі визнають наявність між ними договірних відносин, що виникли на підставі договору позики у простій письмовій формі від 26 жовтня 2016 року, а позивачка не надала жодного належного та допустимого доказу, який би це спростував. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити, з підстав, що зазначені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , в судовому засіданні заперечував проти задоволенню позову, посилаючись на зазначене у відзиві на позовну заяву. Представника відповідача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся своєчасно та належним чином. Під час підготовчого судового засідання заперечував проти задоволення заявлених клопотання в повному обсязі. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Судом встановлено, що 26 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, за яким останній отримав від [PERSON] кошти у сумі 2 320 000 грн 00 коп., та зобов`язався повернути до 24 жовтня 2020 року. Оскільки [PERSON] борг не повернув, [PERSON] звернулась до суду із позовом про стягнення боргу. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 30 серпня 2021 року (№619/1572/21), яке залишене в силі постановою Харківського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року, позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики грошових коштів в сумі 2 667 211 грн 62 коп., що складається з: основного боргу в розмірі 2 533 160 грн 00 коп., пені в розмірі 107 355 грн 62 коп., 3% річних в розмірі 26 696 грн 00 коп. В іншій частині позову відмовлено. 26 жовтня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів у простій письмовій формі, згідно умов якого [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в розмірі 80 000.00 доларів США. 29 грудня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, що був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. та зареєстрований в реєстрі за №3217, згідно умов якого з метою забезпечення своїх зобов`язань за договором позики від 26 жовтня 2018 року [PERSON] передав в іпотеку належний йому садовий будинок [ADDRESS] , вартістю за домовленістю сторін 2 215 200 грн. 00 коп., що за домовленістю сторін складає еквівалент 80 000.00 доларів США. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] зазначала, що [PERSON] уклав оскаржувані договори з метою уникнення відповідальності за невиконання умов договору позики. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ч. 2 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з вимогами ст. ст. 202, 204, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, він є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. 26.10.2016 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів з терміном погашення до 24.10.2016 в сумі еквівалентній 80000 доларів США. Як вбачається з договору іпотеки від 29.12.2018 [PERSON] (іпотекодавець) передає в іпотеку [PERSON] (іпотекодержателю) садовий будинок, загальною площею 239,60 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Сторони домовилися, що вартість предмета іпотеки складає суму еквіваленту 80000 доларів США. Договір укладено з метою забезпечення виконання зобов`язань, що виникло у іпотекодавця за договором позики, укладеного між сторонами 26.10.2018 у простій письмовій формі, боржник отримав від іпотекодержателя валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 80000 доларів США та строком виконання не пізніше 31 грудня 2018 року. Після виникнення у [PERSON] зобов`язання із повернення суми позики на підставі договору кладеного між ним та [PERSON] , діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладає договір позики а в подальшому договір іпотеки, який порушує майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19). Крім того, необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23). Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, належить: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника. Оскаржувані договори позики та іпотеки, укладені 26.10.2018 та 29.12.2018 відповідно, а договір позики між [PERSON] та [PERSON] укладено 26.10.2016, тобто на час їх укладення [PERSON] знав про існування невиконаного перед позивачем зобов`язання за договором позики, тому міг передбачити негативні для себе наслідки. Відтак, є підстави вважати, що оскаржувані договори укладені з метою уникнення відповідальності за невиконання умов договору позики. Доказів виконання рішення суду у справі №619/1572/21 відповідач та його представник не надали. Крім того, представник відповідача, [PERSON] у поданому відзиві зазначив, що договір позики від 26 жовтня 2018 року [PERSON] не виконаний. Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2024 року у справі № 372/3733/22. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що вказаний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь держави належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422 грн. 40 коп. за вимоги про визнання недійсними договору позики та визнання недійсним іпотечного договору, від якої позивач при поданні позову звільнена, оскільки є інвалідом ІІ групи. Приймаючи до уваги викладене,

Outcome: approved