Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-06 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3% від простроченої суми грошового зобов`язання за кредитним договором. Позовні вимоги мотивує тим, що 18 травня 2007 року між ВАТ АБ «Украгазбанк» (правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк») та позивальником [PERSON] був укладений кредитний договір №25/07, згідно якого позивач надав відповідачу [PERSON] кредит у сумі 9492 доларів США, на строк з 18 травня 2007 року по 17 травня 2013 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом, виходячи із 12,5 % річних. До вказаного договору зміни та доповнення сторонами не вносилися. В забезпечення зобов`язань відповідача за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір застави (транспортного засобу) №25/07-01 від 18 травня 2007 року, згідно кого передано в заставу рухоме майно автомобіль марки «DAEWOO LANOS TF69Y», 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , належний на праві власності відповідачу [PERSON] . Крім цього, 18 травня 2007 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між кредитором, позичальником [PERSON] та фізичною особою відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки №25/07-02. Свої зобов`язання за кредитним договором №25/07 від 18 травня 2007 року позивач виконав повністю і належним чином. Відповідно до норми частини 4 ст. 82 ЦПК України факт видачі відповідачу (позичальнику) кредитних коштів в сумі 9492 доларів США встановлений рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 квітня 2010 року у цивільний справі №2-73/10 за позовом АБ «Укргазбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, а тому не потребує додаткового доказування у даній справі, участь у якій беруть ті ж особи. У 2010 році, у зв`язку з тим, що позичальник [PERSON] перестав належним чином виконувати зобов`язання за кредитним договором, банк звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 8762,47 доларів США. 30 квітня 2010 року Тячівський районний суд у цивільній справі №2-73/10 за вказаним позовом ухвалив рішення, яким постановив стягнути кредитну заборгованість в розмірі 8762,47 доларів США шляхом звернення стягнення на предмет застави та стягнути з відповідачів судові витрати. 10 січня 2011 року Тячівський районний суд у даній справі №2-73/10 постановив ухвалу, якою виправив описку у резолютивній частині рішення від 30 квітня 2010 року, вказавши замість «8762, 47 доларів США» «67208,86 гривень» (що еквівалентно 8762,47 доларів США по курсу НБУ 7,9850 гривень за один долар США станом на 05.01.2010 року). 21 лютого 2011 року на підставі вказаного рішення було видано виконавчі листи щодо боржників [PERSON] та [PERSON] . 31 жовтня 2012 року, в ході примусового виконання судового рішення, було реалізовано предмет застави під час проведення аукціону з продажу рухомого майна, яке належить боржнику [PERSON] , та за рахунок отриманих від реалізації предмету застави коштів здійснено часткове погашення заборгованості. Однак, після зарахування коштів на рахунки позичальника [PERSON] , що поступили на погашення заборгованості за вказаним вище виконавчим листом з одночасним переведенням їх у валюту кредиту, заборгованість у валюті кредиту, зафіксована на момент ухвалення судового рішення у справі, лише частково зменшилась, але досі не погашена. Той факт, що суд ухвалив рішення стягнути заборгованість у національній валюті із зазначенням еквіваленту у валюті кредиту (доларах США) ніяким чином не могло змінити та не змінило облік заборгованості позичальника [PERSON] на балансі Банку. Цей облік як вівся у валюті кредитування до вказаного судового рішення, так вівся в тій же валюті кредитування і після ухваленого судового рішення, адже нарахування платежів за кредитом і зобов`язання за кредитним договором відповідно до умов кредитного договору мали здійснюватись позичальником включно у валюті кредитування (п.п.3.3.1. та 3.3.2. пункту 3.3. Кредитного договору). Тому, часткове здійснене погашення кредитної заборгованості за рахунок продажу предмету застави не привело до повного погашення кредитної заборгованості після зарахування коштів на рахунки заборгованості. 04 жовтня 2018 року Тячівським РВ ДВС Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області було винесено постанови про повернення виконавчих документів стягувачу по ВП №37510772 щодо боржника [PERSON] та по ВП №37510860 щодо боржника [PERSON] на підставі п.2 ч.1 ЗУ «Про виконавче провадження» через відсутність у боржників майна, на яке може бути звернуто стягнення. В той же час, позивач не позбавлений права на стягнення з відповідачів платежів в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України через прострочення виконання грошового зобов`язання за вказаним кредитним договором з врахуванням того факту, що на даний час має місце прострочена сума грошового зобов`язання за кредитним договором в розмірі 5358,25 доларів США. Станом на 23 лютого 2022 року заборгованість відповідача перед позивачем за основним боргом у валюті кредиту становить 5358, 25 доларів США. Відповідно станом на 23 лютого 2022 року заборгованість за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків (3%річних), нарахована за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року, складає 796,69 доларів США, що по офіційному курсу НБУ, станом на 23.02.2022 року становить 23094,21 гривня (100 доларів США =2898,77 гривень). Нарахування позивачем 3% річних не за останній трирічний термін перед зверненням до суду, а саме за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року обґрунтовується наступним. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення дотикових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширення корона вірусної хвороби №540-ІХ від 30.03.2020 року, який набрав чинності 02.04.2020 року, були внесені зміни. Перехідні та прикінцеві положення Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 наступного змісту: «Під час дї карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою КМУ від 11.03.2020 року за №211 установлено з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України відповідно до постанов КМУ №392 від 20.05.2020 року, №500 від 17.06.2020 року, №641 від 22.07.2020 року, №760 від 26.08.2020 року, №956 від 13.10.2020 року, №1236 від 09.12.2020 року, №104 від 17.02.2021 року, №405 від 21.04.2021 року, №611 від 16.06.2021 року, №229 від 23.02.2022 року та тривав до 01.07.2023 року. Таким чином, з урахуванням наведених вище норм, до строку позовної давності щодо нарахування 3% річних слід додавати трирічний строк до введення карантинних обмежень, тобто, до 12.03.2020 року. Тому, позивач, подаючи до суду даний позов, нарахував 3% річних за період дії карантинних обмежень і до введення військового стану в Україні (з 12.03.2020 року до 23.02.2022 року) та додав до нього нарахування 3% річних та трирічний строк до введення карантинних обмежень. Відповідачем в добровільному порядку не вчиняються дії, спрямовані на повернення кредитних коштів та процентів. Як наслідок невиконання обов`язків за кредитним договором з боку відповідача грубо порушуються законні права позивача, а тому, позивач змушений звернутися з позовною заявою до суду для захисту своїх інтересів, що повністю узгоджується з нормами п.п.5.1-5.2 цього Договору щодо обв`язку відповідача відшкодувати Банку збитки. Просить суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за кредитним договором №25/07 від 18 травня 2007 року в розмірі 796 (сімсот дев`яносто шість) доларів 69 центів, сплачений судовий збір в розмірі 2684 гривні. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокат Марич І.Ю. подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що згідно рішення Тячівського районного суду Закарпатської області, ухваленого 30 квітня 2011 року у цивільній справі №2-73/10, що набуло законної сили 11 травня 2011 року, позов було задоволено і з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача АБ «Укргазбанк» солідарно стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 67208,86 гривень шляхом звернення стягнення на предмет застави - автомобіль марки «DAEWOO» шляхом його реалізації. 21 лютого 2011 року АБ «Укргазбанк» було пред`явлено два виконавчі листи №2-73/10 стосовно боржників [PERSON] та [PERSON] щодо солідарного стягнення кредитної заборгованості у розмірі 67208,86 гривень шляхом звернення стягнення на предмет застави - вищезазначеного автомобіля. Зазначене рішення суду 31 жовтня 2012 року було виконано Тячівським ВДВС у виконавчому провадженні і таке провадження було закінчено, у зв`язку із його виконанням - реалізацією заставленого майна - автомобіля марки «DAEWOO» і перерахування виручених від його реалізації коштів Банку на погашення заборгованості по кредиту. 10 квітня 2013 року, старшим державним виконавцем ДВС Тячівського РУЮ в Закарпатській області Гудзенко Н.І. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №37510772 стосовно боржника [PERSON] та ВП №37510860 стосовно боржника [PERSON] 04 жовтня 2018 року старшим державним виконавцем Тячівського РВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області Токар А.В. у ВП №37510772 та ВП №37510860 було винесено постанови про повернення виконавчого документу стягувачу. Постанову органу ДВС про закінчення виконавчого провадження позивач не оскаржував. Разом тим, у березні 2020 року позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся в суд із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів за рішенням Тячівського районного суду від 30 квітня 2010 року у цивільній справі №2-73/10 про солідарне стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 67208,86 гривень шляхом звернення стягнення на предмет застави - автомобіль марки «DAEWOO», моделі «LANOS TF69Y», 2007 року випуску та 945,85 гривень судових витрат (справа № 307/769/21). Тячівський районний суд задовольнив зазначену заяву, про те Закарпатський апеляційний суд, розглянувши 07.11.2022 року справу №307/769/21 встановив наступне: 10 квітня 2013 року державним виконавцем відділу ДВС винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень стосовно боржників [PERSON] та [PERSON] .. 30 березня 2017 року державним виконавцем відділу ДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з сплатою боржником [PERSON] суми боргу відповідно до виконавчого документу, шляхом передачі заставного автомобіля на реалізацію, продажу автомобіля на прилюдних торгах і перерахування грошей на рахунок стягувача. 04 жовтня 2018 року державним виконавцем відділу ДВС виконавчий лист повернутий стягувачу, у зв`язку з відсутністю у боржника [PERSON] майна, на яке може бути звернуто стягнення. Рішення суду про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» 67208,86 гривень, шляхом звернення стягнення на предмет застави - автомобіль було виконано, оскільки такий продано органом ДВС на прилюдних торгах, а кошти від його реалізації зараховано банку, у зв`язку з чим винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №37510772 від 30.03.2017 року. Закарпатський апеляційний суд встановив, що повторне виконання рішення суду про стягнення з цих боржників на користь банку грошових коштів шляхом звернення стягнення на предмет застави (автомобіль) є неможливим, оскільки такий реалізовано на прилюдних торгах. Тому, у заяві ПАТ АБ «Укргазбанк» про видачу дублікатів виконавчих листів було відмовлено, оскільки рішення, у спосіб визначений раніше, вважається виконаним. Відсутність виконавчого листа перешкоджає примусовому виконанню судового рішення, оскільки його не можна пред`явити органу ДВС (приватному виконавцю), відкрити виконавче провадження та вжити заходів до спонукання боржника виконати це рішення. Отже, зазначене рішення у справі №307/769/21 має преюдиційний характер та вказує на те, що рішення Тячівського районного суду про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» 67208,86 гривень, шляхом звернення стягнення на предмет застави автомобіль було виконано у спосіб, який визначив сам позивач Банк. У даному випадку позивач, як кредитор за кредитним договором, відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звернувся у 2010 році до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором, шляхом звернення стягнення на предмет застави, визначивши заборгованість у грошовій одиниці - гривні, включаючи заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за відсотками та неустойкою. Рішення суду виконане саме таким способом, як суд визначив за проханням позивача у своєму рішенні. Проте коштів, отриманих від реалізації предмета застави, не достатньо для покриття всього боргу, погашено у такий спосіб лише частину боргу. Оскільки рішення суду не містить іншого способу його виконання, то виконувати це рішення видалося неможливим через неможливість повторної реалізації цього автомобіля. Надалі ні Банк, як сторона справи, ні державний виконавець, який виконував вищезазначене рішення суду, у період з 2017 по 2022 роки не звертались до суду із заявою про зміну способу виконання рішення Тячівського районного суду, ухваленого 30 квітня 2011 року у цивільній справі №2-73/10, що набуло законної сили 11 травня 2011 року, яким позов було задоволено і з відповідачів солідарно стягнуто заборгованість за згаданим кредитним договором в сумі 67208,86 гривень шляхом звернення стягнення на предмет застави - автомобіль марки «DAEWOO» шляхом його реалізації зі звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення кредитної заборгованості на стягнення кредитної заборгованості з відповідачів за рахунок їх майна, коштів. Наразі зміна способу виконання рішення Тячівського районного суду від 30 квітня 2010 року у цивільній справі №2-73/10, з огляду на відмову суду видати дублікати втрачених виконавчих листів щодо примусового виконання цього рішення та пропуску строків його пред`явлення до виконання, не має сенсу, оскільки його не можна буде з цих причини пред`явити до примусового виконання. Тому, слід констатувати, що зобов`язання [PERSON] та [PERSON] за цим рішенням Тячівського районного суду від 30 квітня 2010 року у цивільній справі №2-73/10 трансформувалося в натуральне і не може бути виконане примусово. Натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Фактично мова йде про вимогу, щодо якої має місце або сплив строк позовної давності або сплив строку на пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання і відмову суду у поновленні такого строку. Кредитор вже отримав судовий захист та наявне рішення про стягнення основного боргу, про те встановлене судовим рішенням зобов`язання трансформувалося в натуральне через сплив строків пред`явлення виконавчого листа за цим рішенням до примусового виконання органу ДВС чи приватному виконавцю, відсутність можливості його поновлення. Тому, Кредитор не може заявляти позов про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань без виконання вимоги за таким рішенням (задавненої вимоги). Тобто має місце трансформація зобов`язання у натуральне, за яким боржник лише у добровільному порядку, без будь-якого примусу, може самостійно його виконати і до нього не можна застосувати будь-який примус. Просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову по суті, з огляду на викладене. Проте якщо суд дійде висновку про обґрунтованість вимог позивача, то просить застосувати строки позовної давності до вимог позивача. Представник позивача Артимич М.М. в судовому засідання позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить їх задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокат Марич І.Ю. в судовому засіданні просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на викладені у відзиві обставини. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, суд дійшов наступного висновку. \~ \~ \~ \~ За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків то інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. В судовому засіданні встановлено, що 18 травня 2007 року між ВАТ АБ «Украгазбанк», правонаступником якого є позивач ПАТ АБ «Укргазбанк», та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №25/07, згідно якого позивач надав відповідачу [PERSON] для придбання автомобіля «DAEWOO LANOS TF69Y125», кредит в сумі 9492 доларів США, на строк з 18 травня 2007 року по 17 травня 2013 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом, виходячи із 12,5 % річних (а.с.6-9). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №25/07 від 18 травня 2007 року між ВАТ АБ «Украгазбанк», правонаступником якого є позивач ПАТ АБ «Укргазбанк», та відповідачами [PERSON] , [PERSON] укладено договір поруки №25/07-02 від 18 травня 2007 року, згідно якого поручитель [PERSON] поручається перед кредитором за виконання позичальником [PERSON] зобов`язань по кредитному договору №25/07 від 18 травня 2007 року, за яким позичальнику [PERSON] надано кредит в сумі 9492 доларів США на строк з 18 травня 2007 року по 17 травня 2013 року, зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12,5% річних (а.с.10-11). В забезпечення зобов`язань відповідача [PERSON] за кредитним договором №25/07 від 18 травня 2007 року між ВАТ АБ «Украгазбанк», правонаступником якого є позивач ПАТ АБ «Укргазбанк», та [PERSON] було укладено договір застави (транспортного засобу) №25/07-01 від 18 травня 2007 року, згідно кого передано в заставу рухоме майно автомобіль марки «DAEWOO LANOS TF69Y», 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , належний на праві власності відповідачу [PERSON] (а.с.12-15). Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 квітня 2010 року в цивільній справі №2-73/10 вирішено стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Укргазбанк» в особі Ужгородської філії АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором №25/07 від 18.05.2007 року в розмірі 8762,47 доларів США шляхом звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження за договором застави (транспортний засіб) автомобіль, марки «DAEWOO», модель «LANOS TF69Y», рік випуску 2007, колір чорний, шасі (кузов, рама) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 17.05.2007 року РЕВ Тячівським МРВ ДАІ УМВС України в Закарпатській області, який належить [PERSON] , шляхом реалізації (а.с.16-17). Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 січня 2011 року в цивільній справі №2-73/10 виправлено описку в рішенні Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 квітня 2010 року та зазначено про необхідність виправлення описки в мотивувальній та резолютивній частинах суду: «Замість помилково вказаної суми 8762,47 доларів США вказати 67208,86 грн. (що еквівалентно 8416,89 доларів США по курсу НБУ 7,9850 грн. за один долар США станом на 05.01.2010 р.» (а.с.18). Додатковим рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 січня 2011 року в цивільній справі №2-73/10 доповнено рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 квітня 2010 року та вирішено стягнути з [PERSON] пеню за невиконання договору поруки №25/07-02 від 18.05.2007 року у сумі 2759, 46 гривень (а.с.19). На виконання рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 квітня 2010 року в цивільній справі №2-73/10 Тячівським районним судом Закарпатської області 21 лютого 2011 року були видані виконавчі листи щодо боржників [PERSON] та [PERSON] (а.с.20-21). Згідно протоколу щодо проведення аукціону по реалізації рухомого майна, яке належить [PERSON] від 31 жовтня 2012 року за №07-0011/12 був реалізований на аукціоні належний відповідачу [PERSON] заставлений автомобіль марки «DAEWOO», модель «LANOS TF69Y», рік випуску 2007, колір чорний, шасі (кузов, рама) [NUMBER] , за ціною 27200 гривень, переможцем аукціону став [PERSON] (а.с.22). Згідно постанов державного виконавця Тячівського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції від 04 жовтня 2018 року у виконавчих провадженнях №37510772 та №37510860 виконавчі документи, видані судом в цивільній справі №2-73/10 щодо боржників [PERSON] та [PERSON] були повернуті стягувачу ПАТ АБ «Укргазбанк», у зв`язку з відсутністю у боржників майна, на яке може бути звернуто стягнення (а.с.23-24). Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 вересня 2021 року в цивільній справі №307/769/21 вирішено видати на підставі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 квітня 2010 року дублікати виконавчих листів, виданих Тячівським районним судом Закарпатської області 21 лютого 2011 року у цивільній справі №2-73/10 за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави (а.с.76-78). Постановою Закарпатського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року зазначену ухвалу Тячівського районного суду від 13 вересня 2021 року в цивільній справі №307/769/21 скасовано, у заяві Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» відмовлено (а.с.78). Скасовуючи ухвалу Тячівського районного суду від 13 вересня 2021 року в цивільній справі №307/769/21 Закарпатський апеляційний суд в своїй постанові від 07 листопада 2022 року зазначив та дійшов висновку, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження втрати ПАТ АБ «Укргазбанк» виконавчих листів, зокрема, відповідний акт втрати заявником не складався, інших письмових доказів, які б свідчили про вжиття саме банком, як стягувачем, будь-яких заходів до їх пошуку не надано. Рішення суду про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» 67208,86 гривень, шляхом звернення стягнення на предмет застави автомобіль, було виконано, оскільки такий продано органом ДВС на прилюдних торгах, а кошти від його реалізації зараховано банку, у зв`язку з чим винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №37510772 від 30.03.2017 року. Таким чином, повторне виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь банку грошових коштів шляхом звернення стягнення на предмет застави (автомобіль) є неможливим, оскільки такий реалізовано на прилюдних торгах. В розрахунку заборгованості ПАТ АБ «Укргазбанк» зазначено, що станом на 23 лютого 2022 року заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором від 18 травня 2007 року за №25/07 складає: 5358,25 доларів США заборгованість по кредиту і процентах, 796,69 доларів США - 3% річних, нарахованих за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року (а.с.4). За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до положень ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Частиною 2 ст.1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 ст.623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в цивільній справі №285/3536/20 в постанові від 23 листопада 2022 року зазначив наступне. Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3\~\~річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначено, що «в постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3% річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України». У справі № 3-1522гс16 між сторонами не існувало натурального зобов`язання і тому висновок у справі № 3-1522гс16 не може бути застосований у справі, що переглядається. У справі, що переглядається ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача 3% річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 04 червня 2014 року по 22 жовтня 2015 року. Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2006 року № 15.3/СЖ-229.06.2 у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3% річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні». Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України). Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (пункт 4 частини першої статті 602 ЦК України). Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що: натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності; законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності; очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги; приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. В даній цивільній справі позивач Публічне акціонерне товариства акціонерний банк «Укргазбанк» просить стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на підставі ст.625 ЦК України 3% річних в розмірі 796,69 доларів США від суми простроченої заборгованості за кредитом станом на 23 лютого 2022 року в розмірі 5358,25 доларів США, при цьому суд зазначає, що 3% річних нараховані позивачем на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов`язання [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором №25/07 від 18 травня 2007 року було змінено,\~у зв`язку\~з поданням в\~2010\~році позову\~Публічного акціонерного\~товариства акціонерний\~банк «Укргазбанк»до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави в цивільній справі №2-73/10,\~з якого\~і розпочався\~строк виконання\~кредитного договору\~в повному\~обсязі.\~ Також, суд звертає увагу, що позивач Публічне акціонерне товариства акціонерний банк «Укргазбанк» позовних вимог про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості) за кредитним договором №25/07 від 18 травня 2007 року не пред`явило. Суд зазначає, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних, оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. За таких\~обставин,\~суд приходить\~до висновку,\~що в задоволенні\~позову Публічного\~акціонерного товариства\~акціонерний банк\~«Укргазбанк» до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] про\~стягнення 3%\~річних від\~простроченої суми\~грошового зобов`язання\~за кредитним\~договором слід\~відмовити. Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на відповідача.

Outcome: dismissed