Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

[PERSON] (надалі також «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач»), в якому просила стягнути з [PERSON] на її користь відшкодування завданої внаслідок затоплення квартири матеріальної шкоди в розмірі 35 427,60 грн., а також відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 3 000,00 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що внаслідок затоплення з вини Відповідача квартири Позивача 10 травня 2024 року, її майну було завдано шкоди, яку станом на час розгляду справи оцінено експертом у 35 427,60 грн. Крім того, Позивач в судовому засіданні зазначила про те, що внаслідок залиття її квартири їй було завдано моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях та значних хвилюваннях, погіршенні стану здоров`я. Зазначену моральну шкоду Позивач оцінює у 3 000,00 грн., які просить стягнути з Відповідача. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, відповіді на відзив. Відповідачем [PERSON] , на адресу суду подано відзив на позов, у якому він проти позовних вимог заперечив, та просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Зокрема, в судовому засіданні Відповідач та його представник покликалися на відсутність протиправності поведінки та вини [PERSON] у завданні шкоди Позивачу, оскільки, на думку представника Відповідача, Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, які підлягають доказуванню в рамках даної справи, а поданий суду акт виявлених пошкоджень, як зазначено представником Відповідача таких відомостей не містить, та, окрім того, не відповідає встановленій законом формі. В судовому засіданні Відповідач та його представник просили в задоволенні позову відмовити. Додатково Відповідач зазначив, що, виявивши 10.05.2024 року воду на підлозі у своїй квартирі, він самостійно спустився у квартиру Позивача для з`ясування наявності води і у її квартирі, та, побачивши на стелі квартири Позивача плями від води, у добровільному порядку запропонував Позивачці, як жінці старшого віку, з якою у нього протягом тривалого часу не складалися нормальні сусідські відносини, свою допомогу з метою налагодження таких стосунків. За власні кошти Відповідач закупив відповідні будівельні та ремонтні матеріали, здійснив роботи у квартирі Позивача, однак в неї щодо обсягу та характеру таких робіт були претензії, у зв`язку з чим вона не дозволила Відповідачу їх завершити. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сусідкою сторін (її квартира знаходиться поверхом нижче під квартирою Позивача) повідомила суду, що безпосереднім очевидцем затоплення вона не була, оскільки це мало місце вночі, а дізналася про це вранці від сусідів. Зазначила, що Позивач [PERSON] є дуже конфліктною людиною, і, зі слів свідка, часто говорить неправду. До Відповідача [PERSON] , який, як зазначила свідок, є дуже вихованою та неконфліктною людиною, ніколи не порушує порядок в житловому будинку, живе мирно з усіма сусідами, Позивач постійно має претензії, викликає поліцію. Такі ж претензії вона мала і до попередніх жителів квартири, в якій на даний час проживає Відповідач. Свідку відомо, що Відповідач хотів допомогти Позивачу зробити ремонт. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою сторін (проживає на одному поверсі через стінку з Відповідачем) вказала, що про ситуацію затоплення їй відомо зі слів Відповідача. Знає, що він хотів допомогти Позивачу з ремонтом, бачила особисто, як він ніс туди лінолеум. Однак, Позивач допомоги не схотіла. Відповідача характеризує як порядного і вихованого хлопця; приблизно за 4 роки його проживання у будинку свідок ніколи не чула з їхньої квартири порушень громадського порядку, гучної музики чи крику гостей. Повідомила, що до попередніх квартиронаймачів квартири, яка належить [PERSON] , у Позивача також були постійні претензії; вона конфліктує також з іншими сусідами, викликає поліцію. Проаналізувавши пояснення Позивача та її представника, пояснення Відповідача та його представника, свідків дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] , [INFO] , є власником квартири [ADDRESS] (а.с.8-9). [PERSON] , [INFO] , є власником квартири [ADDRESS] (а.с.15). 10 травня 2024 року о 07 год. 20 хв. через контакт-центр аварійної служби Комунального підприємства «Комфортний дім» було складено Заявку №10913 від власника квартири [ADDRESS] (а.с.16) про затоплення зверху. В даній заявці зазначено, що «у кв. [ADDRESS] вирвало шланг з пральної машини, одноразове затоплення». Відповідно до Акту №70-3.04-03/74 від 24 травня 2024 року (а.с. 17), підписаного головою та членами комісії [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , було проведено огляд квартири за адресою [ADDRESS] і встановлено таке: «При візуальному огляді квартири за вищевказаною адресою виявлено мокрі плями на стелі та стінах у коридорі та на кухні, а також пошкодження покриття підлоги у коридорі та на кухні. Мокрі плями на стелі та стінах у ванній кімнаті. Фотографії додаються». Відповідно до Локального кошторису з розрахунком договірної ціни №29-0-1-1 «Ремонт після затоплення квартири [ADDRESS] » (а.с. 18-27), всього до сплати 35 427,60 грн. Враховуючи вищевикладене, посилаючись на те, що вищевказаної матеріальної шкоди внаслідок затоплення було завдано Позивачу з вини Відповідача [PERSON] , який є власником квартири [ADDRESS] [PERSON] звернулася до суду з даним цивільним позовом про стягнення з Відповідача завданого матеріального збитку в розмірі 35 427,30 грн. та 3 000,00 грн. моральної шкоди. Частиною 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Як визначено в ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 3 статті 386 Цивільного кодексу України визначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в повному обсязі. Збитками є втрати, яких особа зазнала, у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина 2 статті 1166 Цивільного кодексу України). Як роз`яснено у пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Згідно зі статтею 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 Цивільного кодексу України, на які посилаються позивачі, обов`язковими є наявність наступних обставин: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії. б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі. в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Таким чином, системний аналіз норм чинного законодавства щодо відшкодування шкоди свідчить про те, що предметом доказування у справі про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, є обставини щодо: - факту залиття квартири, - особи-завдавача шкоди, - причинного зв`язку між діями завдавача та наслідками у вигляді шкоди, - вини завдавача шкоди у завданні збитків, - розміру збитків, заподіяних внаслідок залиття квартири. Причому, у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Так, в матеріалах справи міститься наданий Позивачем Акт №70-3.04-03/74 від 24 травня 2024 року (а.с. 17), підписаний головою та членами комісії [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з якого вбачається, що 24 травня 2024 року було проведено огляд квартири за адресою [ADDRESS] і встановлено таке: «При візуальному огляді квартири за вищевказаною адресою виявлено мокрі плями на стелі та стінах у коридорі та на кухні, а також пошкодження покриття підлоги у коридорі та на кухні. Мокрі плями на стелі та стінах у ванній кімнаті. Фотографії додаються». Отже, вищевказаним актом підтверджується факт виявлення відповідних пошкоджень у квартирі [PERSON] . В обґрунтування розміру завданих матеріальних збитків Позивачем надано суду локальний кошторис з розрахунком договірної ціни №29-0-1-1 «Ремонт після затоплення квартири [ADDRESS] » (а.с. 18-27), всього до сплати 35 427,60 грн. Стосовно особи, яка зобов`язана відшкодувати завдану Позивачу шкоду, Суд звертає увагу на наступне. Звертаючись з даним цивільним позовом до суду, Позивач покликається на те, що особою, з вини якої її майну було завдано шкоди, є [PERSON] , що, як було зазначено представником Позивача, підтверджується заявкою №10913 від 10.05.2024 року, актом №70-3.04-03/74 від 24 травня 2024 року, а також діями самого [PERSON] , який, за твердженнями представника Позивача, визнав свою вину діями з намагання допомогти Позивачу з ремонтом. Однак, як вбачається зі змісту Акту №70-3.04-03/74 від 24 травня 2024 року (а.с.17), даний документ містить опис виявлених працівниками КП «УК «Комфортний дім» пошкоджень у квартирі [ADDRESS] (яка на праві власності належить Позивачу). Будь-яких інших відомостей як щодо самого факту затоплення квартири [ADDRESS] за вказаною адресою, особи, з вини якої сталося таке затоплення, причин затоплення вказаний акт не містить. Крім того, в ході огляду 24 травня 2024 року (як і 10 травня 2024 року, коли, за твердженням Позивача мало місце затоплення) квартира [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , не оглядалася. При огляді 24.05.2024 року квартири Позивача власник квартири [ADDRESS] в цьому ж будинку [PERSON] присутнім не був. Так, Наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 N 76 затверджено Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій, пунктом 2.3.6 якого визначено, що заявки на несправність інженерного обладнання або конструкцій повинні розглядатися в день їх надходження. У тих випадках, коли для усунення несправностей необхідний тривалий час, потрібно письмово повідомити заявника про прийняті рішення із зазначенням строку виконання робіт. При цьому термін виконання робіт повторно не продовжується. Неусунення несправностей в установлений термін є невиконанням робіт. Заявки, пов`язані з забезпеченням безпеки проживання, усуваються в терміновому порядку. У разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт (додаток 4). Додатком 4 до пункту 2.3.6 Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій затверджено форму Акту про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання), який затверджується начальником ЖЕО та складається комісією у складі головного інженера виконавця послуг, голови комісії, майстра технічної дільниці, майстра ремонтної дільниці, слюсаря-сантехніка (слюсаря-електрика), представників організації, яка відповідно до укладеної угоди обслуговує внутрішньобудинкові системи опалення та гарячого водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету. Крім того, дана форма акту передбачає зазначення в ньому причини залиття, аварії, що трапилась на системі ЦО, ГВС, а також висновків і рекомендацій комісії (надаються висновки про те, що необхідно зробити, хто заподіяв шкоду та ін.). Вказаний акт підписується членами комісії та мешканцями квартир. Отже, згідно додатку № 4 вищевказаних Правил акт про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання) має містити відомості: про дату та місце його складання; склад комісії; адресу, за якою трапилось залиття; описуються подія та наслідки події (що залито, обсяги робіт, ушкодження); причина залиття; висновки та рекомендації комісії; відомості про особу, яка заподіяла шкоду; підписи членів комісії. Крім того, з вказаним актом мають бути ознайомлені мешканці квартир. Згідно з роз`ясненнями, наданими Міністерством з питань житлово-комунального господарства України у Листі від 29.12.2009 року №12/20-11-1975, п. 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року №76 у разі аварії і залиття квартир складається відповідний акт. Додатком 4 до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій встановлено форму згаданого акта. Тобто, факт залиття квартири та його наслідків фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди обслуговує внутрішньобудинкові системи опалення, водопостачання та водовідведення, представника (власника) будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Присутність зацікавлених осіб як від потерпілої, так і від винної сторін є обов`язковою. В акті повинно бути відображено: дата складання акту; прізвища, ініціали та займані посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника, наймача, орендаря, квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; прізвище, ім`я, по батькові власника, наймача, орендаря квартири, з вини якого сталося залиття; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода, обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість; висновок комісії щодо встановлення вини особи,яка вчинила залиття. Акт обов`язково має бути підписаний всіма членами комісії. Відмова від підпису складеного акта присутніми особами від потерпілої сторони та з боку винної не впливає на його чинність: у такому випадку в акті має бути зазначено що згадані особи (прізвище ім`я по батькові) підписувати складений акт відмовилися з тих чи інших причин. Окрім забезпечення присутності осіб, визначених у зазначених Правилах, зацікавленим особам слід домогтися належного оформлення акту (оскільки нерідко представники ОСББ, житлово-експлуатуючих організацій та інші особи, що входять до складу комісій не мають юридичної освіти, в силу чого складають акти про залиття, не вказуючи необхідної інформації). Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій визначено, що з актом про залиття повинні бути ознайомлені мешканці відповідних квартир шляхом його підписання, що дає змогу у майбутньому відповідачу включити до акту свої пояснення. Окрім цього, в актах повинна бути вказана чітка причина залиття, як того вимагає Додаток 4 до п. 2.3.6 зазначених Правил: «чітко зазначити причини». Проста фіксація замокання стін та стелі не буде розцінена судом як належний доказ того, що залиття сталося з вини Відповідача. Тобто, факт залиття квартири та його наслідків фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди обслуговує внутрішньобудинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Присутність зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної є обов`язковою. Акт обов`язково має бути підписаний всіма членами комісії. Відмова від підпису складеного акта присутніми особами від потерпілої сторони та з боку винної не впливає на його чинність. В такому випадку в акті має бути зазначено, що згадані особи підписувати складений акт відмовилися та зазначити причини такої відмови. Наданий Позивачем Суду Акт №70-3.04-03/74 від 24 травня 2024 року (а.с.17) таких відомостей в повному обсязі не містить, і по своїй формі не відповідає встановленому Додатком 4 до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій Акту про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання). Відтак, такий акт не є доказом протиправності поведінки (щодо затоплення квартири [PERSON] ) [PERSON] , як і причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд при розгляді подібних справ. Так, у постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №465/2120/14-ц зроблено наступні висновки: "виходячи з викладеного суди не звернули увагу на невідповідність акта обстеження від 06 лютого 2014 року зазначеним Правилам, оскільки він не містить відомостей щодо характеру залиття та його причини, не зазначено осіб, які допустили таке залиття, а також інші необхідні відомості, які слід зазначити при складанні такого виду документа. При цьому, він був складений більше, ніж через п`ять місяців з моменту можливого залиття приміщення, належного ПП " [PERSON] ". Майже аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №640/8205/17, відповідно до якої суд дійшов висновку, що "враховуючи викладене, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився апеляційний суд, що вищевказаний акт від 07 липня 2014 року не відповідає вимогам, викладеним у Правилах, в ньому не зазначені конкретні причини залиття квартири та особи, які допустили таке залиття, інші необхідні для такого документа реквізити. Тому цей акт не може бути належним і допустимим доказом заподіяння відповідачем майнової шкоди. Отже, доводи відповідача щодо відсутності її вини у залитті квартири позивача правомірно взято судами до уваги". В постанові Верховного Суду від 24.06.2021 у справі №242/4773/17 суд касаційної інстанції зазначив: "цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тому, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Позивач не зобов`язаний доводити вину відповідача у заподіянні шкоди. Особа, якій спричинено шкоду, подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір спричиненої шкоди, а також докази того, що саме відповідач її спричинив або є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду". В постанові Верховного суду від 25.11.2020 у справі №344/11147/17 визначено, що "акт від 08 липня 2017 року не відповідає вимогам, викладеним у Правилах, в ньому не зазначені конкретні причини залиття квартири та особи, які допустили таке залиття, відсутній висновок про встановлення вини особи, яка вчинила залиття та інші необхідні для такого документа реквізити, а тому обґрунтованим є висновок судів попередніх інстанцій про те, що цей акт не може бути належним і допустимим доказом заподіяння відповідачем майнової шкоди. Інших доказів неправомірності дій відповідача щодо залиття належної позивачу квартири матеріали справи не містять. Клопотань про проведення судової експертизи з метою з`ясування причин залиття квартири позивач не заявляв". Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах про те, що у разі невідповідності складеного акту вимогам Правил щодо його складання, він не може бути належним та допустимим доказом у справі, за відсутності інших доказів, що свідчать про винуватість відповідача у заподіянні шкоди, а тому залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди, завданої залиттям квартири. Щодо посилання сторони Позивача на те, що доказом особи Відповідача, як завдавача шкоди, є заявка №10913 від 10.05.2024 року, Суд зауважує, що така заявка складалася за викликом Позивача та в ній відображалася саме повідомлена нею інформація, а тому саме по собі зазначення у даній заявці про те, що у квартирі [ADDRESS] вирвало шланг від пральної машини за відсутності відомостей щодо огляду квартири [ADDRESS] 10 травня 2024 року не є підставою для висновку про те, що завдавачем шкоди Позивачу є Відповідач, як і причин затоплення. Крім того, Суд зауважує, що подія затоплення, з приводу якої виник даний цивільно-правовий спір, мала місце 10 травня 2024 року, натомість Акт №70-3.04-03/74 складено лише 24 травня 2024 року. При цьому, окрім невідповідності даного акту встановленій нормативно-правовими актами формі та змісту, такий акт не підписано ні власником квартири [ADDRESS] (Позивачем), ані власником квартири [ADDRESS] (Відповідачем), який, за твердженням Позивача, є винуватцем затоплення. Тривалість часу між подією затоплення (10 травня 2024 року) та проведенням огляду тільки квартири [ADDRESS] (24 травня 2024 року), а також відсутність при огляді 28 травня 2024 року власника квартири [ADDRESS] , спотворює достовірність тих обставин, на які покликається Позивач, обґрунтовуючи позов, надаючи їм характер припущень. Стосовно доводів представника Позивача в судових дебатах щодо того, що про визнання Відповідачем вини у завданні та самого факту завдання шкоди Позивачу свідчать його намагання відразу після затоплення відшкодувати шкоду Позивачу шляхом проведення ремонту її квартири після залиття, Суд звертає увагу на наступне. В ході всього розгляду справи, у письмових заявах по суті справи, які подавалися стороною Відповідача, [PERSON] ні своєї вини у затопленні, ані самого факту, що він є завдавачем шкоди Позивачу, не визнавав, а, навпаки, заперечував ці обставини. Свої дії щодо намагання допомогти Позивачу усунути наслідки затоплення пояснював тим, що протягом всього часу його проживання у квартирі [ADDRESS] над квартирою Позивача, [PERSON] має постійні претензії до Відповідача, систематично безпідставно викликає поліцію з приводу, начебто, його неправомірних дій. А тому, розуміючи становище Позивача, як старшої жінки, після затоплення, він добросовісно запропонував їй свою допомогу в усуненні наслідків затоплення, переслідуючи виключно мету допомогти Позивачці та таким чином налагодити з нею стосунки. Однак він заперечує той факт, що саме його діями завдано шкоду. Суд також зауважує, що вищевказані дії Відповідача щодо намагання налагодити конфлікт з Позивачем не звільнять сторону Позивача від доказування тих обставин, встановлення яких необхідне при розгляді справи про відшкодування шкоди, завданої затопленням. В даній категорії справ саме на Позивача покладено обов`язок доказування: наявності шкоди; протиправності поведінки заподіювача; причинного зв`язку\~ між шкодою та протиправною поведінкою. При цьому, в разі доведення Позивачем всіх трьох вище перелічених обставин в сукупності в даній категорії справ діє правило щодо презумпції вини завдавача шкоди. Саме Відповідач після доведення Позивачем факту наявності шкоди, протиправності поведінки заподіювача та причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою повинен спростовувати свою вину у завданні шкоди, якщо він цю обставину заперечує. В разі, якщо Позивачем не доведено факту, що саме відповідач є завдавачем шкоди, правило спростування ним вини не застосовується. У даній цивільній справі Позивачем [PERSON] факту, що [PERSON] є заподіювачем шкоди, які їй завдано, не доведено. Належних доказів, які б свідчили про те, що особою-винуватцем залиття квартири Позивача є [PERSON] . Позивачем суду не надано. У постанові Верховного Суду від 14.09.2021 у справі № 910/14452/20 сформовано висновок щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування; відзначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Частиною 1 статті 103 ЦПК України визначено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Згідно з частинами 2, 3 статті 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. В ході підготовчого судового засідання, як і в ході розгляду справи по суті Судом неодноразово роз`яснювалося право сторін на подачу клопотань про призначення в даній цивільній справі судової експертизи з метою з`ясування причин залиття квартири та осіб, винних в такому залитті, однак таких клопотань перед судом не заявлялось. Крім того, представниками сторін не було надано суду підготовлених на замовлення учасника справи експертних висновків. Зокрема, стороною Позивача не клопоталося про призначення в даній цивільній справі відповідної експертизи, натомість, представник Позивача стверджував про наявність в матеріалах справи достатніх доказів на підтвердження факту обґрунтованості позовних вимог [PERSON] . Враховуючи зазначене, Суд звертає увагу на те, що надані представником Позивача та Позивачем в судовому засіданні пояснення щодо наявності правових підстав для цивільно-правової відповідальності [PERSON] за залиття квартири [PERSON] не підтверджуються належними, допустимими та достатніми доказами, мають форму припущень, що суперечить вимогам процесуального закону та не відповідає правилам доказування в цивільному процесі. Наявні в матеріалах справи фотокартки, надані як Позивачем, так і Відповідачем, не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки на даних фотокартках відображено стан квартири [PERSON] (що визнається обома сторонами), однак дані фото не містять інформації стосовно причин такого стану квартири. При цьому, згідно з правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду України від 23.08.2017 року у цивільній справі № 676/4719/15-ц, обов`язок доведення факту залиття квартири покладається на позивача. Щодо наданого представником Позивача в ході розгляду справи листа КП «УК «Комфортний дім» від 21.01.2025 року №70-1.16/21, Суд зауважує, що зміст вказаного листа підтверджує лише факт відсутності спільного сантехнічного обладнання у квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] та приєднання їх до загальнобудинкових мереж холодного водопостачання та водовідведення, а також факт звернення 10 травня 2024 року [PERSON] на адресу контакт-центру КП про затоплення її квартири [ADDRESS] . Інших відомостей, які входять до предмету доказування в даній цивільній справі, даний лист не містить, як і не містить інформації щодо причин затоплення та особи, протиправними діями якої таке затоплення мало місце. За таких обставин, Суд приходить до висновку про те, що в даній цивільній справі Позивачем не доведено за допомогою належних засобів доказування того факту, що залиття, яке мало місце в належній їй на праві власності квартирі 10.05.2024 року мало місце внаслідок дій Відповідача [PERSON] , оскільки матеріали справи таких доказів не містять. Крім того, наданий до матеріалів справи в обґрунтування розміру завданих матеріальних збитків Позивачем локальний кошторис з розрахунком договірної ціни №29-0-1-1 «Ремонт після затоплення квартири [ADDRESS] » (а.с. 18-27), за змістом якого інженер-проектувальник зазначив «всього до сплати 35 427,60 грн.», не містить інформації щодо того, що зазначені в даному кошторисі ремонтні роботи перебувають у причинно-наслідковому зв`язку саме із затопленням квартири Позивача, яке мало місце 10.05.2024 року. Зі змісту даного документу неможливо встановити, як інженером-проектувальником було враховано коефіцієнт зношення ремонту даної квартири, її стану до відповідного залиття. Таким чином, враховуючи вищевикладені висновки, Суд не вбачає підстав для стягнення з Відповідача матеріальної шкоди, про яку просить Позивач. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (частина друга статті 1167 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту». Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що: за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі; зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди; у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини; завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи; гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості; по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. У даній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість», що зазначена у ст. 23 ЦК України, які є оціночними поняттями, та суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди (вказана позиція викладена у Постанові ВС КАС України №750/750/6330/17 від 27 листопада 2019 року). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 Цивільного кодексу України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. В рамках розгляду даної цивільної справи Позивачем не доведено того факту, що особою, яка є завдавачем їй шкоди, пов`язаною із залиттям квартири, є саме відповідач [PERSON] , протиправності його поведінки, причинного заявку між протиправними діями та завданою шкодою, у зв`язку з чим вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню у зв`язку з недоведеністю підстав для такого відшкодування. Так, частинами 1-4 статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов`язку доказування і подання доказів в цивільній справі. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Згідно ж з частиною 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст..ст. 22, 23, 386, 1166, 1192 Цивільного Кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п. 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 N 76,

Outcome: dismissed