Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із зазначеним позовом, у якому просив визнати виконавчий напис від 07.06.2021 року вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. про стягнення заборгованості за кредитним договором №667/6487ES5USIP від 17.05.2013р., укладеним між ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» та [PERSON] , таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що приватним нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. 07.06.2021 року вчинено виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за № 101958 про стягнути невиплачені в строк грошові кошти на користь ТОВ ФК «ЕЛІТ ФІНАНС», якому ТОВ ФІНПРОМ МАРКЕТ відступлено право вимоги на підставі договору факторингу №250521-ФК від 25.05.2021р., якому в свою чергу ТОВ ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ відступлено право вимоги на підставі договору факторингу №20/ФК від 09.07.2020р., якому в свою чергу ТОВ Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів ,відступлено право вимоги на підставі договору факторингу №20182407-1/2 від 24.07.2018р., якому в свою чергу ТОВ ФК БІЗНЕСФІНАНС» відступлено право вимоги на підставі договору факторингу №1706/01 від 17.06.2015р.,якому ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» на підставі договору факторингу №20140730-Г від 30.07.2014р. відступлено право вимоги за кредитним договором №667/6487ES5USIP від 17.05.2013р., укладеним між ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» та [PERSON] . Стягнути за період з 25.05.2021р. по 03.06.2021р.включно, суму в розмірі: 5492.56 грн. заборгованість за тілом кредиту; 10096.02 грн. заборгованість за штрафними санкціями; 50 грн. плата за вчинення виконавчого напису. Загальна сума 15638.58 грн. Кредитний договір №667/6487ES5USIP від 17.05.2013р. укладено між ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» та [PERSON] , згідно пункту 1.2. цього договору ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» надає [PERSON] грошові кошти в сумі 22036,50 грн. Кредитним договором визначено, що Позичальник має повернути кошти до 20.05.2016 року, шляхом зарахування коштів на рахунок № [NUMBER] . [PERSON] здійснив зарахування коштів на рахунок № [NUMBER] з призначенням платежу погашення заборгованості за кредитом №667/6487ES5USIP 09.09.2013 року на суму 300 грн., 20.09.2013 на суму 2 500 грн., 11.10.2013 на суму 20 000 грн. Отже, Позичальником сплачено 22 800 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, тобто заборгованість за кредитним договором було повністю сплачена ще 11.10.2013 року. 14.11.2024 [PERSON] звернувся до нотаріуса, для здійснення необхідних нотаріальних дій нотаріусом сформовано витяг з Реєстру боржників, саме з витягу стало відомо про існування виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису. 18.11.2024 отримано витяг з АСВП та скан-копію виконавчого напису в порядку доступу сторін виконавчого провадження, який надано приватним виконавцем на виконанні у якого перебуває виконавчий напис. Отже, оскільки вперше копію виконавчого напису отримано 18.11.2024 року а також враховуючи, що строки позовної давності продовжені на період дії воєнного стану, строк позовної давності для пред`явлення такого позову не пропущено. Даний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог ЗУ «Про нотаріат», а отже виконавчий напис має бути визнано таким, що не підлягає виконанню 02.12.2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, зокрема у відзиві зазначено про визнання позовних вимог в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в свою чергу на підставі ч.1 ст. 142 ЦПК України представник відповідача просив 50% сплаченого позивачем судового збору повернути позивачу з державного бюджету. Пояснень третіх осіб щодо позову відповідно до ст. 181 ЦПК України суду не надано. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомлення про вручення поштового відправлення, подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Треті особи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштових відправлень, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 07.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем вчинено виконавчий напис зареєстрований за № 101958, про стягнення із [PERSON] в користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ» грошових коштів за період з 25.05.2021 року по 03.06.2021 року в сумі 15 638,58 гривень, що складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5492,56 гривень, 10096.02 заборгованість за штрафними санкціями, плата за вчинення виконавчого напису відповідно до ст. 31 ЗУ «Про нотаріат» в розмірі 50 гривень. З оскаржуваного виконавчого напису вбачається, що ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» набуло право вимоги за вказаним кредитним договором за договором факторингу №250521-ФК від 25.05.2021 року, Договором факторингу №20/ФК від 09.07.2020 року. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі Порядок) для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає у тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи у частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17. У даному випадку не можливо встановити, що надано представником товариства нотаріусу на підтвердження факту безспірності заборгованості, оскільки приватним нотаріусом не надано суду копій документів, які були підставою для вчинення напису. Таким чином із наданих суду документів не встановлено, що за період стягнення заборгованості, борг позивача по договору становив саме ту суму, яка запропонована нотаріусом до стягнення у виконавчому написі. В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже обов`язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача. В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов`язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов`язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору. За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з постановою №14 Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 «Про судове рішення в цивільній справі» у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд в мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Враховуючи, що відповідачем позов визнано в повному обсязі, вимоги позивача обґрунтовано належними правовими підставами. В ч.1 ст.141 ЦПК України вказано, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, в силу вимог ч.1 ст.142 ЦПК України, позивачу слід повернути з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», ст. ст. 12, 13, 15, 16, 524, Цивільного кодексу України,

Outcome: approved