Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

На розгляді у судді Іванівського районного суду Одеської області Погорєлова І. В. перебуває вищевказана позовна заява, в якій сторона позивача просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 25 січня 2018 року між сторонами було укладено шлюб. 28.10.2019 року Рішенням Іванівського районного суду Одеської області по цивільній справі № 499/707/19 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , відновлено позивачу дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Однак, як і під час шлюбу, так і після його розірвання, відповідач не намагався ніяким чином брати участь в житті свого сина, він не проявляє зацікавленості у розвитку дитини, не бере участі у її вихованні, не слідкує за успіхами, станом здоров`я, не приділяє уваги фізичному та духовному розвитку, освіті та підготовці до самостійного життя. Зокрема, не забезпечує належного харчування, медичного догляду та лікування, що негативно відображається на фізичному розвитку дитини, створюючи умови, що шкодять її інтересам. 31.07.2020 року [PERSON] звернулась із заявою до Іванівського відділення поліції Роздільнянського відділу ГУНП в Одеській області № б/н від 31.07.2020 року, в якій зазначила, що колишній чоловік [PERSON] приходить до будинку без дозволу, заходить, виражається в бік заявниці нецензурною лайкою та ображає в присутності дитини. Така поведінка відповідача може бути вкрай небезпечною для нормального психологічного розвитку [PERSON] . Незважаючи на всі вищезазначені обставини, позивач продовжувала сприяти щоб забезпечити можливість для дитини мати належний догляд та підтримувати зв`язок із батьком. З цією метою вона подала заяву про встановлення графіку побачень [PERSON] із своїм малолітним сином [PERSON] . Проте відповідач продовжував уникати виконання своїх батьківських обов`язків. Починаючи з травня 2021 року позивач із сином стали проживати та вести спільне господарство із [PERSON] . 13 серпня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб та на теперішній час вони разом із сином [PERSON] , донькою [PERSON] та сином [PERSON] проживають однією люб`ячою сім`єю, в якій панує підтримка, повага та взаєморозуміння. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача та [PERSON] . Зі слів дитини, то [PERSON] рідного батька не знає, вважає своїм батьком нинішнього чоловіка своєї матері, який ставиться до нього з любов`ю, виховує як свою рідну дитину, забезпечує його всім необхідним, піклується про стан його здоров`я та моральний розвиток. Відтак, позивач вважає, що збереження будь-яких зв`язків [PERSON] із відповідачем як батьком може негативно вплинути на його психологічний розвиток, в той час як виховання дитини в повноцінній гармонійній сім`ї, в якій він зараз проживає, забезпечить йому розвиток у безпечному та стійкому середовищі. Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 25.11.2024 року відкрите загальне позовне провадження. На адресу суду 25.11.2024 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що між ними дійсно був зареєстрований шлюб 25 січня 2018 року. У шлюбі [INFO] народився син [PERSON] . Сімейно-шлюбні відносини були не довготривалими через постійні ревнощі та зміни настрою з боку позивачки і 28.10.2019 року за рішенням Іванівського районного суду Одеської області справа №499/707/19 наш шлюб було розірвано. Позивачка в позовній заяві вказує на антисоціальні погляди на життя та відсутність інтересу з боку відповідача до виховання сина та його розвитку, та що останній не надає педагогічної, посильної трудової та матеріальної допомоги. Вважає ці аргументи надуманими та не підтверджені відповідними доказами. [PERSON] працює вчителем інформатики та фізики, характеризуюся з позитивної сторони, є спокійним, врівноваженим, розсудливим, привітним, доброзичливим як з учнями так і з вчителями, вміє нести відповідальність за свої вчинки, на критику реагує правильно. Після розірвання шлюбу позивачка переїхала проживати разом з нашим сином до своєї матері в с.Малинівка. Відповідач перестав бачитися з дитиною з обставин незалежних від його волі. Спроби щодо безпосередньої участі у вихованні дитини, побачень, завершувались категоричною відмовою з боку позивачки та нецензурною лайкою на його адресу. Більше як півроку після припинення відносин з позивачкою здійснював постійні спроби побачити свого сина, потримати на руках, погратися, приймати участь у його вихованні та здійснювати все необхідне за для забезпечення йому нормальних умов життя та здоров`я. Не витримавши більше телефонних погроз та постійних переїздів позивачки, 31.07.2020 року приїхав до будинку місця проживання позивачки і сина, щоб побачити свою дитину і запевнитись, що з ним все гаразд, а також надати матеріальну допомогу. На приїзд позивачка біля будинку, в якому проживала, та до якого я без дозволу не заходив, здійняла галас та крики з нецензурною лайкою, і викликала поліцію, якій я надав письмові пояснення, але сина побачити так і не вдалося. Позивачка описує в позові факт сприяння нею забезпечення можливості для дитини підтримувати зв`язок із батьком і що саме з цією метою вона подала заяву про встановлення графіку побачень [PERSON] із своїм малолітнім сином [PERSON] до виконавчого комітету Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області. Вказане рішення підтверджує неодноразові спроби виконувати свої батьківські обов`язки перед своїм сином. Так після отримання цього рішення, дійсно сподівався, що позивачка сприятиме бачити свого сина, але ні, на жаль, спроби виявились марними. Постійно відмовлялося в побачені з дитиною, відмова позивачки супроводжувалась агресивною поведінкою та нецензурною лайкою. Усі ці дії відбувались в присутності сина, який перебував у емоційно-пригніченому стані через неправомірну поведінку позивачки. Розуміючи, що така поведінка двох дорослих батьків є ненормальною для психологічного розвитку сина, вирішив дати час позивачці обдумати свої дії, та прийняти рішення щодо не порушення прав дитини як особистості та отримання сином належного виховання обома батьками. З [PERSON] стягували на користь позивачки [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно починаючи з вересня 2019 року по червень 2024 року. З вересня 2024 року по невідомим причинам, стягнення аліментів припинились. Відповідачем до Ширяївського відділу державної виконавчої служби у Березівському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), оскільки після об`єднання територіальних громад, дислокація дільниці села Конопляне, Богуново та Михайлопіль відноситься до цього відділу, було направлено заяву про надання інформації щодо причин припинення стягнень аліментних платежів на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] . На даний час відповіді на звернення не надходило. В той же час, з відділу бухгалтерії Коноплянській ОТГ Березівського району Одеської області (за місцем роботи), стало відомо про повернення виконавчого документу без виконання. У жовтні 2024 року від чоловіка позивачки [PERSON] до Іванівського районного суду Одеської області надійшла заява про встановлення факту утримання трьох дітей, у тому числі і сина [PERSON] , [INFO] . В заяві чітко визначено, що факт утримання трьох малолітніх дітей, має юридичне значення та є необхідним для підтвердження права заявника на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Окрім того, в заяві зазначено, що встановлення такого факту не пов`язується з позбавленням іншого з батьків батьківських прав щодо дитини, у зв`язку з чим спір про право в даній заяві буде відсутній. Також на стор. 5 заяви зазначено, що адвокатом Дабіжею Оленю Анатоліївною було направлено адвокатський запит до Роздільнянського ВДВС у Роздільнянському районі Одеської області задля отримання інформації щодо відкритих виконавчих проваджень. Отримали відповідь, що у відношенні вищевказаної особи виконавчих проваджень не зареєстровано, що свідчить про те, що [PERSON] не сплачує аліментів, у зв`язку з чим не утримує [PERSON] . Таким чином позивачка свідомо подала заяву про відмову від аліментів, а її чоловік [PERSON] скористався відповіддю, що виконавче провадження відсутнє, та вказав на свій захист неправдиву інформацію, що відповідач не сплачує аліменти. З огляду на викладене вбачається, що вищезазначені особи вживають усіх необхідних заходів для здійснення своєї прагматичної мети, у т. ч. і вирішив позбавити відповідача батьківських прав, при цьому, ігноруючи і зловживаючи правами та інтересами дитини. Тож, відповідач заперечує проти позовних вимог в повному обсязі. 25 листопада 2024 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача та зобов`язано орган опіки та піклування: Служба у справах дітей Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області надати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] ( [INFO] ) по відношенню до дитини [PERSON] ( [INFO] ). 17.12.2024 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій остання заперечує проти доводів відповідача щодо причин розірвання шлюбу, зазначає, що відповідач здійснював домашнє насилля, застосовував фізичну силу до позивача, ставив під сумнів своє батьківство відносно дитини. Зауважує, що характеристика з місця роботи не характеризує відповідача як батька. Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від "17" грудня 2024 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, в яке викликано свідків сторони позивача та сторони відповідача. В судовому засіданні позивач та її представник позовну заяву підтримали, просили задовольнити з підстав, передбачених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Додатково вказав, що не хоче травмувати сина, а тому й не повідомляє йому, що є його батьком; просив аби позивач підготувала їх сина до цієї розмови, провела попередню бесіду щодо цього. Позивач підтвердила такі наміри відповідача та вказала, що вже звернулась до психолога задля врегулювання цього питання. Представник третьої особи без самостійних вимог: Служби у справах дітей Великобуялицької сільської ради Березівського району Одеської області подав заяву про розгляд справи без їх участі, надавши висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. Крім того, в судовому засіданні допитано свідків, повідомлених про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиву дачу показів. Так, свідок [PERSON] показала суду, що є свекрухою позивачки (позивач проживає зараз з її сином) працює в дитячому садочку на посаді вихователя. З перших днів, тобто з жовтня місяця 2020 року, як позивач з дитиною почали жити у них, дитина [PERSON] називає її бабусею. [PERSON] жодного разу не проявляв дій щодо спроб поспілкуватися чи дізнатися про життя дитини, не з`являвся на дні народження, не прибував до дитячого садочку, не передавав ніяких продуктів чи інших речей, не вів дитину у перший клас. У батька жодних перешкод у спілкуванні немає. Дитина вважає батьком іншу людину сина [PERSON] , а відповідача дитина не знає. На питання відповідача щодо необхідності підготовки дитини до повідомлення про наявність біологічного батька вказала, що дитина не бажає навіть знати про біологічного батька. За час проживання з жовтня місяця 2020 року [PERSON] не приїздив, сварок не було, до поліції ніхто не звертався. Свідок [PERSON] показала суду, що в сімейних відносинах з сторонами не перебуває. В жовтні місяці 2020 року прийняли дитину до дошкільного закладу. Вперше батька дитини побачила, коли проходили медичний огляд та їй сказали, що це батько [PERSON] . Весь 2023-2024 рік дитина проходила у дошкільному закладі у групі «Веселка», для того аби батьки могли спілкуватися з вихователями, то є група «Веселка», проте жодних коментарів від батька не було. Проводяться різні заходи, на яких жодного разу не було [PERSON] . Батько не цікавився життям дитини, не вчиняв ніяких заходів в організації заходів. Свідок [PERSON] показала суду, що є класним керівником дитини, в сімейних відносинах з сторонами не перебуває. Дитина забезпечена всім необхідним, шкільним життям дитини займається не біологічний батько, а [PERSON] . [PERSON] жодного разу не цікавився шкільним життям дитини, на території школи останнього не бачила. Перешкод у біологічного батька для спілкування з дитиною, отримання інформації щодо шкільного життя немає. Дитина не знає, що [PERSON] є його батьком. Вказала, що б дозволила спілкуватися з батьком, якби дитина знала про нього. Свідок [PERSON] показала суду, що для позивача вона є кумою, а з відповідачем вчилася в школі. Ніколи не чула аби дитина говорила за [PERSON] , а вважає батьком [PERSON] . Про намагання відповідача спілкуватися зі своїм сином їй нічого не відомо, нічого не чула ніколи. Свідок [PERSON] показала суду, що вона є тіткою [PERSON] , знає сім`ю зсередини оскільки є членом сім`ї. молода сім`я була у гарних відносинах, народилась дитина, як [PERSON] поїхала і мешкала у бабусі була незаміжня, вони спілкувалися, були подарунки, допомога, аліменти сплачував, її сестра їздила до них. Це все було десь роки два з 2018 року. [PERSON] потім вийшла заміж, у них були моменти коли [PERSON] дозволяла спілкуватись з дитиною, то не дозволяла, хоча у [PERSON] було рішення про те що він може спілкуватись з дитиною. Після того як [PERSON] вийшла заміж, то фактично взагалі перестали спілкуватись. Дитина не знає, що [PERSON] є батьком. [PERSON] їздив до дитини кожні вихідні. Зберігає іграшки дитини, які купувалися. [PERSON] показував їй переписки, в яких вказувалось, щоб він то приїздив, то не приїздив, вказувалось, що тато приїде (Крістіни вітчим) поб`є голову та машину [PERSON] не їде на вихідних до дитини. Фізичних перешкод у спілкуванні з дитиною в дитячому садочку та школі не створювалось. Через знайомих дізнавались як живе дитина. Перешкоди у спілкуванні з дитиною від [PERSON] були, забороняла спілкуватися з дитиною, були погрози від теперішнього чоловіка [PERSON] , про що їй відомо зі слів відповідача та з переписок, показаних відповідачем. [PERSON] не хотів їхати, щоб не було сварок і дитина не була свідком цих сварок. Свідок [PERSON] показала суду, що в родинних відносинах між сторонами не перебуває, є сусідкою батьків [PERSON] , нічого цілком їй не відомо, вказала, що [PERSON] приїздив колись до дитини. На той час (десь 2019-2020 рік) [PERSON] проживала в батьківській хаті. Про батька дитини нічого не знає, бачила десь там колись, та й то це було далеко. З дитиною постійно була його мама, про батька нічого не відомо. Щодо перешкод у спілкуванні з дитиною їй невідомо. З [PERSON] та її сином бачилась кожен день, при цьому, [PERSON] не бачила. Про те, що [PERSON] приїздив, знає зі слів [PERSON] , сама цього не бачила та не пам`ятає. Дитина постійно гралась біла будинку [PERSON] . Заслухавши учасників справи, свідків, допитаних в залі судового засідання, дослідивши письмові матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Судом встановлені такі фактичні обставини справи. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від подружнього життя у них народилася дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серія [NUMBER] , виданого Іванівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Однак сімейне життя у них не склалося через відсутність непорозуміння між собою. Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 28.10.2019 року справа № 499/707/19 провадження №2/499/440/19 шлюб між ними було розірвано, жінка змінила прізвище на дошлюбне « [PERSON] ». Питання щодо встановлення графіку спілкування [PERSON] з своїм малолітнім сином за заявою [PERSON] та [PERSON] розглядалося на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини 20.08.2020 року. Рішенням виконавчого комітету Коноплянської сільської ради від 25.08.2020 року №72 -«Про встановлення графіку побачень [PERSON] зі своїм малолітнім сином [PERSON] , [INFO] » було встановлено порядок побачень батька з сином. 13 серпня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Подружжя має спільних дітей - доньку [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю та вітчимом. Відповідно до довідки Михайлопільського закладу дошкільної освіти №2 від 02.09.2024 року, [PERSON] відвідував дитячий садок з 12 жовтня 2020 року по серпень 2024 року. За час перебування дитини в закладі батько [PERSON] не відвідував сина, не брав участь в різних заходах дошкільного закладу. Відповідно до листа Михайлопільської гімназії від 10.09.2024 року №110, наданого у відповідь на адвокатський запит [PERSON] , директор [PERSON] гімназії зазначила, що на території Михайлопільської гімназії [PERSON] ніколи не бачила, інформацією щодо участі [PERSON] у вихованні дитини, чи проявляє [PERSON] батьківське піклування відносно дитини, чи забезпечує фізичний, духовний та моральний розвиток дитини - не володіє. Батько дитини - [PERSON] , [INFO] , мешканець [ADDRESS] . [PERSON] працює вчителем інформатики та фізики Богунівського ліцею. Відповідно до характеристик Богунівського ліцею від 08.10.2024 року та відділу освіти, культури, молоді та спорту Коноплянської сільської ради №09-06/212 від 15.11.2024 року характеризується з позитивної сторони, є спокійним, врівноваженим, розсудливим, привітним, доброзичливим як з учнями так і з вчителями, вміє нести відповідальність за свої вчинки, на критику реагує правильно. В колективі користується повагою. 31.07.2020 року [PERSON] звернулась із заявою до Іванівського відділення поліції Роздільнянського відділу ГУНП в Одеській області № б/н від 31.07.2020 року, в якій зазначила, що колишній чоловік [PERSON] приходить до будинку без дозволу, заходить, виражається в бік заявниці нецензурною лайкою та ображає в присутності дитини, таке звернення зафіксовано талоном-повідомленням єдиного обліку № 2222 від 31.07.2020 року. Згідно виконавчого листа Іванівського районного суду Одеської області від 23.05.2019 року №499/155/19 з [PERSON] стягували на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно. Відповідно до довідки про доходи від 05.11.2024 року №25, виданої Коноплянською сільською радою, загальна сума утриманих аліментів за період вересня 2019 року по червень 2024 року по ВП №59369522 становить 153938,03 грн та по ВП №59370125 становить 20800,00 ґрн. Відповідно до вимоги Роздільнянського відділу державної виконавчої служби у Роздільнянському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 20.08.2024 року №19613 припинено стягнення аліментів з [PERSON] у зв`язку з заявою стягувана [PERSON] , яка отримана 20.08.2024 року щодо повернення виконавчого документу без виконання. За висновком органу опіки та піклування Коноплянської сільської ради про «Доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] , [INFO] , по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] », затвердженого рішенням виконавчого комітету Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області № 199 від 13 грудня 2024 року, виконавчий комітет Коноплянської сільської ради як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських, прав громадянина [PERSON] , [INFO] , по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] . При ухваленні рішення по суті справи суд виходить з такого. Частиною першою статті 9 Конституції України\~передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 51\~Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої, другої\~статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»\~виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга\~статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою\~статті 7 СК України\~сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За змістом\~статті 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частинами першою-четвертою\~статті 150 СК України\~передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до частин першої, другої\~статті 155 СК України\~здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.\~Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з частинами другою, третьою\~статті 157 СК України\~той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі, й на рівне виховання батьками. У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року\~\~ № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема,\~стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Відповідно до частини першої\~статті 164 СК України\~мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;\~5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої\~статті 164 СК України\~дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у змісті постанови від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18). Відтак, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Вказаний висновок викладено у змісті постанови Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20). Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані\~статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(пункт 47 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав охоплюється\~статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободі\~є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано\~статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення\~статті 8\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»). ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року ЄСПЛ вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Крім того, у рішенні від 30 червня 2020 року (заява № 70879/11) ЄСПЛ зауважив про те, що в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько не може мати права відповідно до\~статті 8\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~вживати таких заходів, які б могли завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, в залежності від їх характеру і серйозності, превалювати над інтересами батьків. Також ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року (заява\~\~№ 70879/11) зазначив про те, що\~якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 24 травня 2023 року у справі № 358/371/21 вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, такі заходи допускаються лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в його діях; неактивна участь батька в житті дочки спричинена надмірним споживанням відповідача алкоголю та наркотичних речовин, які в подальшому призвели до залежності та розвитку душевної хвороби; відповідач перебуває на лікуванні, у зв`язку з чим не можуть формуватись плідні та продуктивні відношення між батьком та дитиною, а фізична неможливість спілкування батька з дочкою, через перебування в медичному закладі, не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів. У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21). Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17. Разом з тим, у змісті постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2024 року у справі № 715/1337/23 вказано, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З наведеного випливає, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено саме на позивача Суд вважає,\~що позивач\~належним чином\~не довела\~про обрання\~щодо відповідача\~такого крайнього\~заходу,\~як позбавлення\~батьківських прав,\~не надала\~належних,\~допустимих та\~в своїй\~сукупності достатніх\~доказів невиконання\~відповідачем своїх\~батьківських обов`язків\~без поважних\~причин,\~покази свідків\~здебільшого характеризують\~відповідача з\~негативної сторони,\~акцентовано на\~його незацікавленості\~в дошкільному\~та шкільному\~житті дитини,\~при цьому,\~на переконання\~суду,\~саме лише\~нез`явлення до\~закладів освіти\~та дошкільної\~освіти не\~може свідчити\~про винну\~поведінку відповідача,\~підтверджувати свідоме\~нехтування останнім\~своїми батьківськими\~обов`язки,\~а може\~слугувати доказом\~невиконання батьківських\~обов`язків лише\~в сукупності\~з іншими\~обставинами та\~на їх\~підтвердженням доказами,\~між тим,\~за матеріалами\~справи судом\~не встановлено\~винної поведінки\~відповідача,\~свідомого нехтування\~ним своїми\~обов`язками,\~які б\~поза розумним\~сумнівом надавали\~можливість визнати\~ [PERSON] недобросовісним\~батьком та\~застосувати до\~ньоговиключний і надзвичайний спосіб впливу у виді позбавлення батьківських прав; також не встановлено чи до відповідача раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. Доводи сторони позивача щодо антисоціальних поглядів відповідача, здійснення психологічного тиску, нанесення фізичних ушкоджень позивачу не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки постанов про притягнення до адміністративної відповідальності за вказаними фактами в матеріалах справи немає, як і вироків, якими б [PERSON] визнавався винним у вчиненні кримінальних правопорушень, а сам по собі талон-повідомлення єдиного обліку № 2222 від 31.07.2020 року не може слугувати доказом вчинення правопорушення. В силу частини шостої статті 19 Сімейного кодексу України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 07 травня 2024 року у справі № 715/1337/23, зазначивши, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав носить рекомендаційний характер. Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області, згідно з яким було визнано за доцільне позбавити [PERSON] , [INFO] , по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] . Так, у висновку органу опіки та піклування вказано те, що батько ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, проте не наведено належних підстав та достатніх аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а також позитивного впливу такого рішення на інтереси дітей та не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей, не враховано ставлення батька до виконання батьківських обов`язків та до дитини. Відтак, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його дитини, який судом оцінено у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено, отже суд вважає достатнім попередити відповідача про необхідність змінити поведінку і ставлення щодо участі у вихованні дітей. Окрім того, у разі відсутності реальних змін у поведінці відповідача як батька щодо його дитини протягом розумного строку після ухвалення оскаржуваного судового рішення, позивачка може знову ініціювати питання про позбавлення його батьківських прав. Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постановах від 13 березня 2023 року у справі № 215/3495/21, від 13 вересня 2023 року у справі № 202/3248/22, від 27 лютого 2023 року у справі № 443/643/21, від 24 березня 2023 року у справі № 343/505/22, від 02 червня 2022 року у справі № 754/15490/18. Судом також враховується, що в ході розгляду справи не встановлено, що відповідач є тією особо, поведінка чи дії якого можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив з ним сімейних відносин не відповідає інтересам дітей. Враховуючи встановлені обставини про недоведеність навмисного ухиляння [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, негативного впливу на життя дитини, винної поведінки відповідача у цьому, чи свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками, відповідності позбавлення його батьківських прав істинним інтересам дитини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до [PERSON] крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed