Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-30 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. 11.12.2019 позивач уклала шлюб з [PERSON] , який було зареєстровано Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. За час шлюбу у подружжя народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з військовою агресією росії проти України 11.03.2022 [PERSON] , будучі вагітною, з [PERSON] та старшим сином виїхала до Італії де і народила другого сина. Спільне життя подружжя не склалось, вони з 07.06.2022 року проживають окремо один від одного. Шевченківським районним судом м. Києва розглядається справа щодо їх розлучення (№ 761/10595/22).Між сторонами не було вирішено питання щодо місця проживання дітей, але позивач переконана, що вони мають проживати з нею. [PERSON] постійно слідкує за станом здоров`я дітей, їх розвитком, виховує та піклується про них. [PERSON] буде проживати з дітьми за місцем своєї реєстрації, де зможе в повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку синів, задовольнити гармонійний розвиток їх особистостей в атмосфері любові , моральної та матеріальної забезпеченості. У власності позивача також перебувають земельні ділянки у Васильківському районі Київської області, на одній з яких розташований приватний будинок, який повністю облаштований для повноцінного проживання в ньому разом з дітьми. В свою чергу [PERSON] регулярно та систематично вчиняв та вчиняє домашнє насильство відносно позивача. Протягом останніх трьох років [PERSON] не працює має численні борги та судові спори. Також відповідач не приймає участь в утриманні малолітніх дітей, вони перебувають на утриманні матері. Зважаючи на викладене, представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу) що місячно, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення кожною дитиною повноліття; визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Провадження у справі відкрито 08.09.2022, відповідно до положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. Представником відповідача подано відзив на позов, де зазначено наступне. Відповідачем у даній справі має бути не [PERSON] , а [PERSON] , бо шлюб позивач укладала з даною особою та народжувала дітей від громадянина США [PERSON] . Шлюб між сторонами укладено 05.06.2020 року у штаті Флоріда . Позов подано не до чоловіка позивача, не до батька дітей позивача та стосується дітей, які не є дітьми [PERSON] та позивача. Разом з тим, повідомлено, що проживаючи разом у США, у травні 2022 сторонами було прийнято рішення пожити окремо, але твердження щодо насильства - виключно вигадана історія для підсилення позиції позивача. Крім того, позивач не повідомила, що діти, як і відповідач, набули громадянство США. Як до укладання шлюбу, так і після його укладання та після народження дітей сім`я проживала у США та в Україну приїжджали тимчасово. За таких обставин суд має відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. У відповіді на відзив представник позивача зазначив наступне. Сторона позивача не погоджується з аргументацією відповідача з огляду на наступне. Реєстрація [PERSON] у м. Івано-Франківськ підтверджується його медічною довідкою, проте навіть відсутність реєстрації проживання відповідача на території України не підтверджує його тривале проживання у США. [PERSON] не було позбавлено громадянства України , а також він не відмовлявся від нього самостійно. Набуття громадянином України громадянства іншої держави не означає автоматичну втрату ним громадянства України. Твердження представника відповідача, громадянин України [PERSON] та громадянин США [PERSON] це дві різні особи взагалі абсурдні. В свідоцтві про шлюб від 11.12.2019 чоловіком [PERSON] є саме [PERSON] і факт того, що він є чоловіком позивача останнім не заперечується.Під час засідання органу Опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації представник [PERSON] також не заперечував, що останній є належним відповідачем і це чітко вбачається з висновків від 25.11.2022. Посилання представника відповідача, що подружжя в Україні бувало рідко спростовується відповіддю Дердавної прикордонної служби від 17.02.2023. Відповідачем жодним чином не підтверджено, що він працевлаштований та отримує будь - який дохід. 25.05.2023 Шевченківським районним судом м. Києва задоволено клопотання представника відповідача, провадження у даній справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку із тим, що справа не підсудна судам України та має розглядатися відповідним судом іноземної держави. Постановою Київського апеляційного суду задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25.05.2023 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 24.04.2024 касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного суду залишено без змін, зазначивши, що погоджується з висновками апеляційного суду, закриття провадження у справі порушує вимоги закону про юрисдикцію суду України щодо вирішення даного спору та порушує права дітей матері [PERSON] , передбачені п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на доступ до правосуддя. При цьому судом касаційної інстанції зазначено, що ст. 7 Гаазької конвенції 1996 року врегульовує питання юрисдикції при неправомірному переміщенні або утриманні дитини, чого в даній справі не встановлено, оскільки позивачка разом з дітьми виїхала з України внаслідок військової агресії російської федерації проти України. 16.08.2024 Шевченківським районним судом м. Києва відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про об`єднання в одне провадження даної справи та справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація Служба у справах дітей та сім`ї про визначення способу участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними батьків, яка перебуває в провадженні Івано-Франківському міського суду Івано-Франківської області. 28.08.2024 закрито підготовче провадження у справі та її призначено до розгляду по суті. 24.11.2024 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову у зв`язку із його безпідставністю. Третя особа просила прийняти рішення, яке буде якнайбільш відповідати інтересам малолітніх дітей та врахувати наданий Органом опіки та піклування висновок. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши наявні в справі докази та надавши їм відповідну правову оцінку суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 11.12.2019 укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 3088. Після реєстрації шлюбу позивач отримала прізвище чоловіка « [PERSON] ». Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.04.2023 позов [PERSON] задоволено, шлюб укладений між нею [PERSON] , зареєстрований 11 грудня 2019 року у Печерському районному в місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 3088 розірвано. Від шлюбу, як свідчать матеріали справи, сторони мають двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Дана обставина встановлена рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.04.2023, ухваленого у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яке набрало чинності. Як вбачається з матеріалів справи, і не заперечується учасниками процесу, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 16.11.2006 року. Представник позивача зазначає, що у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, сторони виїхали за межі нашої держави та [PERSON] , перебуваючи в Італії народила другого сина. Перебування за межами України позивача з синами є тимчасовим, постійним місцем проживання [PERSON] є [ADDRESS] . Діти мають всі правові підстави для проживання разом з матір`ю та отримання від батька аліментів на їх утримання. Та обставина, що позивач з дітьми [PERSON] та [PERSON] тимчасово перебувають за межами України, проте мають намір повернутися в Україну встановлена Київським апеляційним судом під час розгляду апеляційної скарги представника [PERSON] на ухвалу суду першої інстанції у даній справі про закриття провадження, що зазначено Верховним Судом у постанові від 24.04.2024. Під час розгляду справи було встановлено, що відповідач отримав громадянство США. Разом з тим, ст. 2 Закону України «Про громадянство» законодавство України про громадянство грунтується на таких принципах: єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно - територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах він визнається лише громадянином України. Положеннями ст. 19 Закону України «Про громадянство» підставами для втрати громадянства України є: добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого громадянства він досяг повноліття. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Датою припинення громадянства України у випадках передбачених цією статтею, є дати видання відповідного указу Президента України. Слід зазначити, що дата видачі відповідачу паспорту громадянина США - 2020 рік, матеріали справи не містять копії указу Президента України щодо припинення громадянства України [PERSON] . З іншого боку, в матеріалах справи наявні довідки Надзвичайного та Повноважного Посла України в Республіці Австрія № 6121/КВ/536-188/ГР та № 6121/КВ/536-189/ГР від 04.08.2022 відповідно до яких [PERSON] , [INFO] та [PERSON], [INFO] зареєстровані громадянами України. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Про це зазначено в постанові Великої Палати Верховного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц. Разом з тим, з огляду на те, що діти щодо визначення місця проживання яких вирішується спір не досягли 10 - річного віку суд не ставив питання про вислуховування їхньої думки. Як вже зазначалось, позивач має зареєстроване місце проживання в [ADDRESS] з листопада 2006. Зазначене нерухоме майно належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі - продажу квартири від 17.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В. Також позивачу належить на праві власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить договір купівлі - продажу житлового будинку від 29.08.2011, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. Орган Опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації надав висновок від 25.02.2022 № 109-5259 про доцільність проживання [PERSON] та [PERSON] з матір`ю з метою забезпечення найкращих інтересів дитини. Такий висновок зроблений у зв`язку з наявністю доказів можливості утримувати дітей, належність виконання своїх обов`язків, належність умов проживання, а саме характеристик та довідок з місця роботи, договорів з медичних установ про перебування на обліку та надання медичних послуг, висновків психологів. Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про перебування позивача на обліку нарколога та психіатра. Також матеріали справи не містять доказів наявності у [PERSON] шкідливих звичок та притягнення позивача до кримінальної відповідальності. Під час розгляду справи учасниками процесу не заперечувалась та обставина, що сторони проживають окремо один від одного. Під час розгляду справи представником позивача повідомлено, що позивач на день розгляду справи перебуває у Великій Британії. Також встановлено, що малолітні діти сторін знаходяться разом з матір`ю - позивачем у даній справі. Приписами ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом, як це визначено ч. 1 ст. 161 СК України. Приймаючи рішення по суті справи, суд зауважує, що батько малолітніх дітей заявлені вимоги не визнає, проте заявляє про відсутність предмету спору. На глибоке переконання суду звернення до суду з даним позовом та цілеспрямоване його підтримання з дня відкриття провадження у справі свідчить про те, що батьки, які проживають окремо один від одного не домовились щодо місця проживання спільний дітей. Принципом 6 закладений у Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь - якому разі - в атмосфері любові та моральної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, має розлучатися з матір`ю. Під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Саме такі висновки виклала Велика Палата Верховного Суду 17 жовтня 2018 року в постанові у справі № 402/428/16-ц. За положеннями ст. 12 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, як це визначено ч. 1 ст. 13 ЦПК України. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Підсумовуючи все вищенаведене, враховуючи висновки третьої особи, зважаючи на те, що станом на момент розгляду справи [PERSON] не виповнилось трьох років, а [PERSON] виповнилось лише чотири і вони перебувають з матір`ю за місцем її тимчасового проживання і потребують її піклування, встановлення місця проживання малолітніх разом з матір`ю буде відповідати їх інтересам. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині визнання місця проживання дитини з матір`ю. Щодо вимог [PERSON] щодо стягнення аліментів на утримання дітей, суд вважає за необхідне зазначити наступне. За приписами ст. 180 ЦПК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Так, судом встановлено, що діти проживають разом із матір`ю за місцем її тимчасового перебування за межами України. За ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав. Так, під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач позбавлений можливості у зв`язку із станом здоров`я чи матеріального становища утримувати малолітніх синів. Також не було отримано доказів, що відповідач є непрацездатною особою, або що на його утриманні перебувають такі особи. Прожитковий мінімум для дитини відповідного віку встановлюється Законом України про держаний бюджет на відповідний рік. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 183 СК України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. За обставин встановлених під час розгляду справи, зважаючи на те, що позивач, з яким проживають малолітні сини має право на отримання аліментів, суд приходить до висновку про задоволення позову і в частині стягнення аліментів. Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved