Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-29 00:00:00

28 травня 2024 року ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.11.2018 між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії №L3560518, у електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Вказують, що первісний кредитор виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти, в свою чергу позичальник не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів внаслідок чого виникла заборгованість, яка становить 9168,99 грн., та складається з тіла кредиту в розмірі 4200,00 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 769,00 грн., іншої заборгованості (штрафи, пеня, комісія) в розмірі 4199,99 грн. Посилається на те, що відповідно до положень договору кредитної лінії позичальник погоджується, що кредитодавець має право на уступку прав, претензій та/або зобов`язань, що виникають з даного договору, будь-яким третім особам (правонаступники) у тому числі з моменту стягнення боргів. 06.11.2018 між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір відступлення права вимоги №06112018-DG, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги в тому числі за договором кредитної лінії №L3560518 за яким ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло прав кредитора відносно відповідача. Станом на дату укладення договору №06112018-DG від 06.11.2018 відступлення права вимоги, сума заборгованості відповідача перед новим кредитором - ТОВ «Фінанси компанія «Довіра та Гарантія» за кредитним договором становила 9168,99 грн. В період з 06.11.2018 року по 20.05.2024 року по кредитному договору №L3560518 від 28.11.2018 року надходження коштів на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» в paxyнок погашення заборгованості за кредитом - 0,00 грн. Тому вважають, що сума заборгованості за відступленим правом вимоги становить 9168,99 грн. Всупереч умов кредитного договору та вимог закону відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми кредиту та сплати процентів і комісії, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Позивач посилаючись на своє право як нового кредитора в частині нарахування інфляційних втрат та 3% річних вказує, що заборгованість відповідача за кредитним договором №L3560518 від 28.11.2018 становить 9168,99 грн., сума збитків з урахуванням 3% річних - 826,43 грн., сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасно виконання кредитних зобов`язань - 3 652,34 грн., разом заборгованість становить - 13647,76 грн. Просить поновити строк позовної давності для подання даного позову, стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТОВ"Фінансова компанія "Довіра та гарантія" заборгованість за кредитним договором №L3560518 від 28.11.2018 року у загальному розмірі 13647,76 грн., яка складається з суми заборгованості - 9168,99 грн., суми інфляційних втрат -3652,34 грн., суми 3% річних - 826,43 грн., та стягнути судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Представник позивача ТОВ"Фінансова компанія "Довіра та гарантія" подав до суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, в порядку спрощеного позовного провадження,позов підтримує в повному обсязі і просить його задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином через судовий виклик, причину неявки в судове засідання не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи у його відсутності не подав, відзив на позов до суду не подав. Відповідно до ч. 1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст.280, ст.281 ЦПК, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні в матеріалах цивільної справи письмові докази в їх сукупності, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» та [PERSON] 28.11.2018 було укладено у електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» договір кредитної лінії №L3560518. Відповідно до умов договору сторони погодили відсоткову ставку по кредиту, розмір позики становить 4200,00 грн., строк дії договору - 30 днів. Також судом встановлено, що між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір відступлення права вимоги №06112018-DG 06.11.2018 року, у відповідності до якого ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» права вимоги, зазначені у реєстрі, а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» зобов`язується їх прийняти. У витязі 1 з реєстру боржників до договору відступлення права вимоги №06112018-DG від 06.11.2018 зазначено позичальника: [PERSON] , номер кредитного договору L3560518, дата укладення укредитного договору 28.11.2018, всього заборгованість - 9168,99 грн., заборгованість по тілу кредиту - 4200,00 грн., заборгованість по відсотках - 769,00 грн. Згідно розрахунку позивача ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» загальна заборгованість відповідача [PERSON] становить 13647,76 грн. Таким чином, між сторонами виник спір щодо належного виконання умов кредитного договору. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України, зокрема, як передбачено у п. 3 ч. 1 цієї статті, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України). Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц. У постанові Верховного Суду від 04.12.2018, справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Верховний Суд у постанові від 14.06.2023 у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управлений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України, у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Враховуючи наведене, суду необхідно з`ясувати обсяг і зміст прав, які перейшли до позивача ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», як нового кредитора, від товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» та чи існували ці права на момент їх переходу. Із наданих позивачем письмових доказів, які містять у матеріалах даної цивільної справи судом встановлено, що договір кредитної лінії №L3560518 було укладено між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» та [PERSON] - 28 листопада 2018 року, а договір відступлення права вимоги №06112018-DG було укладено між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» 06 листопада 2018 року. Доказів на підтвердження оплати за договором відступлення права вимоги №06112018-DG від 06.11.2018 позивачем ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не надано. З наведеного слідує, що ТОВ «ФК «Дінеро» 06 листопада 2018 року відступило ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» неіснуючі права вимоги за договором кредитної лінії №L3560518 від 28 листопада 2018 року, тобто за договором, який ще не було укладено. Отже на день укладення між ТОВ «ФК «Дінеро» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» договору відступлення права вимоги №06112018-DG від 06 листопада 2018 року у ТОВ «ФК «Дінеро» ще не виникло зобов`язання між ним, як первісним кредитором та відповідачем [PERSON] , відтак у ТОВ «ФК «Дінеро» не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він би міг передати позивачу ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Таким чином на час укладення договору відступлення права вимоги №06112018-DG від 06 листопада 2018 року сторонами не було досягнуто згоди щодо предмета правочину, інформація про відповідача [PERSON] , як боржника, у витязі з реєстру боржників до договору відступлення права вимоги №06112018-DG від 06.11.2018 недатована. Враховуючи вищенаведене, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не є належним позивачем у даній справі, оскільки останнім не доведено факту відступлення права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за договором кредитної лінії №L3560518 від 28.11.2018 року від первісного кредитора ТОВ «ФК «Дінеро» до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», що є самостійною підставою для відмови у позові. Щодо вимоги позивача про поновлення строку позовної даності для подання даного позову, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Тобто, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, що звернені позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Оскільки у даній справі відсутні підстави для задоволення позовних вимог та відповідач [PERSON] не заявив про необхідність застосування позовної давності, а тому дане питання судом не досліджується. Стосовно інших доводів сторони позивача, суд зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення. Обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різним, залежно від характеру рішення. В рішенні Європейського суду з прав людини, у справі «Серявін та інші проти України» вказано, що п. 1 ст. 6 Конвенції, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не має сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку є різним, залежно від характеру рішення. Як зазначено у ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Всупереч зазначеним вимогам ЦПК України, позивач не подав суду належних доказів, які б підтверджували підставність та правомірність заявлених позовних вимог. Проаналізувавши надані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи наведені вище норми матеріального і процесуального законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові на позивача. Оскільки у задоволенні позову суд відмовляє, судові витрати понесені позивачем та підтверджені документально, відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, суд покладає на позивача.

Outcome: dismissed