Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-09 00:00:00

23.05.2024 року судом зареєстровано позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права користування житлом, який мотивований тим, що 18.08.2020 року [PERSON] придбала у [PERSON] 3/4 частки квартири [ADDRESS] , уклавши договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ВМНО Бєлою О.М. за реєстр. № 1789. Під час укладення вказаного договору їй, як покупцю частки квартири, не було відомо і не могло бути відомо, що у Вінницькому міському суді Вінницької області розглядається справа за позовом власника 1/4 частки квартири [PERSON] до [PERSON] про переведення прав покупця. Оскільки в квартирі, в якій вона придбала частку, ніхто не жив, позивач одразу вселилась у спірну квартиру та розпочала у ній ремонт. Для виконання ремонтних робіт вона уклала з ТОВ «Вінбудмонтаж» договір про виконання робіт, сплатила вартість робіт 1\~215\~460 грн. На даний час приймає участь в утриманні квартири і сплачує комунальні послуги. Постановою Верховного Суду від 17.08.2022 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.04.2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26.08.2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про переведення прав і обов`язків покупця, стягнення коштів та скасування державної реєстрації задоволено. Переведено на [PERSON] права та обов`язки покупця 3/4 часток квартири [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу від 21.01.2020 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який було посвідчено приватним нотаріусом ВМНО Бєлою О.М., реєстр. № 119. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] грошові кошти в сумі 167\~400 грн. шляхом перерахування з депозитного рахунку ТУ ДСА України у Вінницькій області, які були внесені [PERSON] . Скасовано державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] , запис про право власності вчинений 18.08.2020 року № 37811798 на 3/4 частки квартири [ADDRESS] . Отже, [PERSON] , у якого позивач купила частки квартири, не набув права власності на вказану частку за договором купівлі-продажу від 21.01.2020 року, оскільки зазначений договір був укладений із порушенням переважного права [PERSON] . Оскільки [PERSON] вживає заходи щодо виселення її з квартири, проте іншого житла у неї немає, [PERSON] просила визнати за нею право на користування квартирою [ADDRESS] . 16.07.2024 року був зареєстрований зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення, який мотивований тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 24.12.2007 року, а також на підставі постанови Верховного Суду від 17.08.2022 року. Так, 21.01.2020 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які також були співвласниками житла, продали [PERSON] частки квартири, про що уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ВМНО Бєлою О.М. 25.01.2020 року [PERSON] не зміг зайти до квартири, в якій зареєстрований і мав на той час право на частку у праві власності на квартиру, що стало підставою для звернення до поліції 01.02.2020 року. 18.08.2020 року [PERSON] продав [PERSON] 3/4 частки квартири [ADDRESS] . Відповідно до постанови Верховного Суду від 17.08.2022 року переведено на [PERSON] права та обов`язки покупця 3/4 часток квартири [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу від 21.01.2020 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який було посвідчено приватним нотаріусом ВМНО Бєлою О.М., реєстр. № 119; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] грошові кошти в сумі 167\~400 грн. шляхом перерахування з депозитного рахунку ТУ ДСА України у Вінницькій області, які були внесені [PERSON] . Право власності на частки квартири було зареєстроване за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.04.2024 року. На підставі заяви [PERSON] як власника [PERSON] була знята з реєстрації за адресою проживання: [ADDRESS] , проте вона фактично проживає за вказаною адресою та перешкоджає власнику вселитись та користуватись належним йому нерухомим майном. На підставі ст.ст. 319, 391 ЦК України [PERSON] просив усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] з вказаного житла. Судом вчинені наступні процесуальні дії. Ухвалою суду від 06.06.2024 року було відкрито загальне позовне провадження за позовом [PERSON] . Ухвалою суду від 12.08.2024 року в цивільній справі № 127/17464/24 було прийнято зустрічний позов [PERSON] про виселення [PERSON] та об`єднано в одне провадження з позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права на користування квартирою. Ухвалою суду від 28.11.2024 року закрито підготовче провадження у справі. В судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Несса О.О. первісний позов підтримала за викладених у ньому обставин, зустрічний позов не визнала, суду пояснила, що [PERSON] є добросовісним набувачем квартири і не має іншого житла, понесла витрати на ремонт квартири, тому набула право користування. Просила врахувати, що [PERSON] є власником іншого житла, в якому фактично проживає, тому визнання за [PERSON] права на користування спірною квартирою не завдасть [PERSON] шкоди. В судовому засіданні [PERSON] та його представник - адвокат Дмитришина Т.І. первісний позов не визнали, підтримали відзив на позов, а також підтримали вимоги за зустрічним позовом [PERSON] . Наголосили, що [PERSON] є єдиним власником спірної квартири, в якій на даний час незаконно проживає [PERSON] . Вона змінила вхідні двері, не дає власнику доступу до квартири. Просили захистити право Прокопчука О.В. на вільне володіння, користування та розпорядження належним йому нерухомим майном. Між сторонами виникли правовідносини з приводу здійснення права власності на нерухоме майно, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми\~ЦК України, а також\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1ст. 81 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1ст. 13 ЦПК України). Згідно частини першої статті\~15, частини першої статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Завданнями житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин. Статтею 47 Конституції України передбачено: кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст.29\~ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно зі статтею 310\~ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Статтею 9 Житлового Кодексу\~України визначено: ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. За приписами частини першої\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до положень\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою\~статті 8 Конституції України\~передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша\~статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих\~Конституцією\~і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14), пунктах 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47). Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17. Судом встановлено, що 18.08.2020 року [PERSON] придбала у [PERSON] 3/4 частки квартири [ADDRESS] , уклавши договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ВМНО Бєлою О.М. за реєстр. № 1789. Квартира, частка в якій придбана [PERSON] , має три кімнати, загальна площа квартири 74, 4 кв.м., житлова 44, 2 кв.м. 06.06.2023 року [PERSON] зареєструвала постійне місце проживання в квартирі [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрований в зазначеній квартирі з 22.06.2007 року, є особою з інвалідністю ІІІ групи (категорії І), має право на пільги та компенсації, встановлені ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи». На підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] , виданого 24.12.2007 року виконкомом Вінницької міської ради (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.08.2014 року), [PERSON] є власником 1/4 частки квартири [ADDRESS] . Співвласниками інших часток були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні встановлено, що по договору від 21.01.2020 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] придбав 3/4 часток квартири [ADDRESS] , в подальшому по договору купівлі-продажу від 18.08.2020 року право власності на часток квартири набула [PERSON] . Вказаний договір купівлі-продажу від 21.01.2020 року укладений з порушенням переважного права [PERSON] на купівлю частки квартири, тому даний договір, а також договір від 18.08.2020 року визнані недійсними. Так, постановою Верховного Суду від 17.08.2022 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.04.2021 року у справі № 127/16528/20 та постанову Вінницького апеляційного суду від 26.08.2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про переведення прав і обов`язків покупця, стягнення коштів та скасування державної реєстрації задоволено. Переведено на [PERSON] права та обов`язки покупця 3/4 часток квартири [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу від 21.01.2020 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який був посвідчений приватним нотаріусом ВМНО Бєлою О.М., реєстр. № 119. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] грошові кошти в сумі 167\~400 грн. шляхом перерахування з депозитного рахунку ТУ ДСА України у Вінницькій області, які були внесені [PERSON] . Скасовано державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] , запис про право власності вчинений 18.08.2020 року № 37811798 на 3/4 частки квартири [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав 19.04.2024 року за [PERSON] зареєстроване право власності на частки квартири. Таким чином, станом на день звернення до суду із даним позовом і станом на момент ухвалення рішення у даній справі [PERSON] є власником всієї квартири [ADDRESS] . 27.05.2024 року [PERSON] знята з реєстрації за адресою [ADDRESS] , за заявою власника - [PERSON] . Оскільки [PERSON] позбавлений можливості вільно володіти і користуватись своїм житлом, оскільки в квартирі проживає [PERSON] , що визнали учасники в судовому засіданні, і чинить йому перешкоди в користуванні майном, а також це підтверджується письмовою відповіддю ВРУП ВП № 1 на звернення [PERSON] від 28.05.2024 року, суд вважає, що право власності позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод в користуванні житлом і виселення [PERSON] із вказаної квартири без надання іншого житла. Виселення в даному випадку не призведе до порушення прав, гарантованих статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки таке втручання у\~право передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену в\~п.\~2 ст.\~8 Конвенції та\~є необхідним у\~демократичному суспільстві. В судовому засіданні не встановлено, що [PERSON] має достатні правові підстави для проживання у вказаній квартирі, визначені ЖК України, ЦК України. Звертаючись із позовом до [PERSON] про визнання за нею права на користування всією квартирою, [PERSON] зазначила, що є добросовісним її набувачем, придбаваючи частки вона не знала, що [PERSON] здійснює відчуження не маючи на це право, крім того, при оформленні договору купівлі-продажу від 18.08.2020 року в реєстрі були відсутні відомості про арешт або інші заборони. Разом з тим, [PERSON] не надала належні і допустимі докази, а також не зазначила правову підставу для визнання за нею права користування вказаним житлом після того, як на підставі постанови Верховного Суду від 17.08.2022 року право власності на квартиру визнане і зареєстроване за [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] не є членом сім`ї власника квартири - [PERSON] (ст. 64 ЖК України), не є наймачем квартири і не довела право на встановлення сервітуту щодо користування чужим майном. Придбаваючи частку в квартирі, [PERSON] мала б розуміти, що не набуває права власності на все майно і є інші співвласники, які мають право на вільне володіння і користування квартирою, до того ж, згідно особового рахунку [PERSON] був зареєстрований в квартирі з 22.06.2007 року. За таких обставин позов [PERSON] про визнання за нею права на користування всією квартирою задоволенню не підлягає, такий спосіб захисту суперечить вказаним нормам закону. Крім того, [PERSON] не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до особи, у якої вона придбала частку квартири, на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~з [PERSON] на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1211,20 грн., оскільки позивач за зустрічним позовом - [PERSON] на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільнений.

Outcome: approved