Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

У січні 2024 року прокурор звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності із припиненням речових прав щодо неї та шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 11.06.2009 № 710 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 12-ти громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Козинської селищної ради», поряд з іншими, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2 га. В подальшому, на підставі вказаного розпорядження Обухівської районної державної адміністрації, [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:06:011:0008 площею 1 га видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 25.06.2009 серія ЯЗ № 345616, зареєстрований за № 010991601066. На підставі договору купівлі-продажу від 02.03.2016 № 292 [PERSON] відчужила вказану земельну ділянку [PERSON] . В свою чергу, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В., на підставі договору купівлі-продажу від 25.11.2021 № 1835, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності (індексний номер 61854475 від 25.11.2021) на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:06:011:0008 за [PERSON] . За інформацією державного підприємства «Київське лісове господарство» від 21.10.2021 № 02-793 спірна земельна ділянка розташована на землях лісогосподарського призначення відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 1993 та 2003 років. Крім того, за інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 20.10.2021 № 889 та доданими до неї фрагментами з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами частини кварталів і межами їх таксаційних виділів Козинського лісництва ДП «Київський лісгосп» за даними лісовпорядкування 2008 спірна земельна ділянка розташована в межах земель кварталу 8 Козинського лісництва ДП «Київський лісгосп», що також підтверджує факт віднесення вказаної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення. Обухівською районною державною адміністрацією на підставі спірного розпорядження від 11.06.2009 № 710 здійснено незаконне відведення земельних ділянок у приватну власність громадян без згоди землекористувача, без вилучення з постійного користування ділянки та без зміни її цільового призначення, у тому числі за погодженням з постійним лісокористувачем, та, відповідно, без розроблення і затвердження в установленому порядку проекту землеустрою щодо відведення ділянки (із зміною цільового призначення). Розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 11.06.2009 № 710 є незаконним і прийнято в порушення вимог ст.ст. 20, 22, 57, 93, 116, 122, 149 Земельного кодексу України та ст.ст. 16, 17, 18 Лісового кодексу України не уповноваженим органом, з порушенням порядку зміни цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення, у спосіб та для потреб не передбачених законодавством, без попереднього припинення права користування землекористувача. Враховуючи вищевикладене, у даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному ст.ст. 21, 152 Земельного кодексу України та ст.ст. 16, 391 Цивільного кодексу України до відповідача з метою усунення перешкод, які ця особа створює власнику - державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом повернення спірної земельної ділянки державі в особі Київської обласної державної адміністрації. Ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області від 01.02.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 29.02.2024 року представницею відповідачки подано до суду відзив, в якому остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Спірна земельна ділянка належить [PERSON] на підставі договору-купівлі продажу, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тобто, відповідачка є законним власником земельної ділянки. Земельна ділянка, була вилучена з лісового фонду згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування після 2003 року. Таким чином, це означає, що на дату прийняття спірного розпорядження Земельна ділянка не була віднесена до земель лісогосподарського призначення. Земельна ділянка була вилучена із лісових земель і передана до земель запасу Козинської селищної ради до 2003 року і на планово-картографічних матеріалах лісовпорядкування не рахується. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, затверджені після 01.01.2002, в тому числі планшет № 2 2003 року, не є такими документами, які відповідно до вимог законодавства можна було б вважати такими, які підтверджують право постійного користування земельними ділянками державних лісогосподарських підприємств. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19.06.2013 по справі № 1018/3575/12, предметом спору якого були права на земельні ділянки, передані у приватну власність на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 11.06.2009 № 710, в тому числі Земельна ділянка, було встановлено, що відповідачі право власності на спірні земельні ділянки, що розташовані в адміністративних межах Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, отримали без порушень норм чинного законодавства (в тому числі і [PERSON] , якій було передано у власність Земельну ділянку на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 11.06.2009 № 710). Позивачем в справі № 1018/3575/12 була прокуратура Обухівського району, яка діяла в інтересах держави. Тобто, прокуратура, а значить і держава, ще станом на 2012-2013 вважали, що її інтереси порушені, тому і звернулись до Суду, рішенням якого було встановлено відсутність порушень її інтересів. З огляду на зміст позовної заяви, її вимог, вважаємо, що поданий прокурором позов є віндикаційним позовом на підставі статей 387, 388 ЦК України, а тому прокурором обрано не вірний спосіб захисту. Так як це земельна ділянка державної власності сільськогосподарського використання, яка знаходиться за межами населеного пункту в межах території Обухівського району, то відповідно до ст. 122 ЗК України (в редакції станом на дату видачу розпорядження) саме Обухівська районна державна адміністрація мала право на розпорядження нею. Тобто, держава (не має значення в особі якого державного органу: районної державної адміністрації, обласної державної адміністрації чи прокуратури, або в особі якогось державного підприємства) була обізнана про юридичну долю Земельної ділянки вже з 11.06.2009. Враховуючи, що з 2009 року по дату подання цього позову сплинуло майже 15 років, Позивачем порушено строк позовної давності, у зв`язку з чим Відповідач заявляє про застосування позовної давності та про відмову Позивачеві в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 27.05.2024 року представницею відповідачки подано до суду додаткові пояснення у справі щодо неналежного способу захисту інтересів держави. 27.05.2024 року представницею відповідачки подано до суду заяву про застосування строків позовної давності. 28.05.2024 року прокурором подано заяву про зміну предмету позову, в якій просив усунути перешкоди власнику - державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування рішення державного реєстратора індексний номер 61854475 від 25.11.2021 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:06:011:0008 із припиненням речових прав на неї; Усунути перешкоди власнику - державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:06:011:0008 у Державному земельну кадастрі, та стягнути судові витрати. 01.10.2024 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області Замінити третю особу Державне підприємство "Київське лісове господарство" правонаступником Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» для участі у справі за позовом Заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності із припиненням речових прав щодо неї, та шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. 04.11.2024 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні прокурор Курінний С.О. позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представники відповідачки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні щодо позовних вимог заперечили у повному обсязі, просили відмовити з підстав, зазначених у відзиві. Інші учасники в судове засідання не з`явились. Суд, вислухавши думку прокурора та представників відповідачки, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, у їх сукупності та співставленні, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 11.06.2009 № 710 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 12-ти громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Козинської селищної ради», поряд з іншими, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2 га. В подальшому, на підставі вказаного розпорядження Обухівської районної державної адміністрації, [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:06:011:0008 площею 1 га видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 25.06.2009 серія ЯЗ № 345616, зареєстрований за № 010991601066. На підставі договору купівлі-продажу від 02.03.2016 № 292 [PERSON] відчужила вказану земельну ділянку [PERSON] . В свою чергу, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В., на підставі договору купівлі-продажу від 25.11.2021 № 1835, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності (індексний номер 61854475 від 25.11.2021) на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:06:011:0008 за [PERSON] . Відповідно до ст. 14 Конституції. України, земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Частиною 2 ст. 84 Земельного кодексу України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Таким чином, Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів. Статтею 1 Лісового кодексу України визначено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Земельна лісова ділянка - земельна ділянка лісового фонду України з визначеними межами, яка надається або вилучається у землекористувача чи власника земельної ділянки для ведення лісового господарства або інших суспільних потреб відповідно до земельного законодавства. Статтею 7 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (ст. 5 Лісового кодексу України). Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення. Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містить. Згідно ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування і спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового і господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. За статтями 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування. Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про І лісовий фонд України. Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства. У матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади, з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а і частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Отже, при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України. Як зазначає прокурор, за інформацією державного підприємства «Київське лісове господарство» від 21.10.2021 № 02-793 спірна земельна ділянка розташована на землях лісогосподарського призначення відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 1993 та 2003 років (планшет № 2). Крім того, за інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 20.10.2021 № 889 та доданими до неї фрагментами з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами частини кварталів і межами їх таксаційних виділів Козинського лісництва ДП «Київський лісгосп» за даними лісовпорядкування 2003 року, спірна земельна ділянка розташована в межах земель кварталу 8 Козинського лісництва ДП «Київський лісгосп», що також підтверджує факт віднесення вказаної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення. Прокурор стверджував, що Обухівською районною державною адміністрацією на підставі спірного розпорядження від 11.06.2009 № 710 здійснено незаконне відведення земельних ділянок у приватну власність громадян без згоди землекористувача, без вилучення з постійного користування ділянки та без зміни її цільового призначення, у тому числі за погодженням з постійним лісокористувачем, та, відповідно, без розроблення і затвердження в установленому порядку проекту землеустрою щодо відведення ділянки (із зміною цільового призначення). В силу положень ст. 122 Земельного кодексу України, належним розпорядником земель лісогосподарського призначення державної форми власності за межами населеного пункту без зміни їх цільового призначення, яка фактично перебуває в постійному користуванні державного підприємства «Київське лісове господарство», є виключно Київська обласна державна адміністрація. З огляду на викладене, прокурор вважає, що розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 11.06.2009 № 710 є незаконним і прийнято в порушення вимог ст.ст. 20, 22, 57, 93, 116, 122, 149 Земельного кодексу України та ст.ст. 16, 17, 18 Лісового кодексу України не уповноваженим органом, з порушенням порядку зміни цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення, у спосіб та для потреб не передбачених законодавством, без попереднього припинення права користування землекористувача. А тому вважає, що у даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному ст.ст. 21, 152 Земельного кодексу України та ст.ст. 16, 391 Цивільного кодексу України до відповідача з метою усунення перешкод, які ця особа створює власнику - державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:06:011:0008 у Державному земельну кадастрі. Однак, суд не може погодитися з даною позицію прокурора з огляду на наступне. Земельна ділянка з кадастровим номером 3223155400:06:011:0008, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, площею 1 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Козинська селищна рада, належить [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , на підставі договору купівлі- продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. 25.11.2021 за Р. № 1835; право власності за якою зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.11.2021 за номером 45279465. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено: «Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини». Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України: «Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації». Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України: «Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону». [PERSON] є законним власником земельної ділянки, так як дане цивільне право виникло на підставі договору купівлі-продажу та зареєстроване відповідно до вимог діючого законодавства. Стаття 204 ЦК України передбачає: «Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним». Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України: «Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом». Договір купівлі-продажу Земельної ділянки, на підставі якого [PERSON] набула права власності на Земельну ділянку, є правомірним та невизнаний суд недійсним, а право власності Відповідача вважається набутими та незаконність його набуття не встановлена судом. Відповідно ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Згідно ч. 4 ст. 13 Конституції України: «Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом». Ч. 2 ст. 14 Конституції України містить наступне положення: «Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону». Як вже зазначалось, позивач вважає, що земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення, яка перебуває у власності держави, а користувачем та розпорядником якої є Київська обласна державна адміністрація, права якої порушено Відповідачем, у зв`язку з тим, що Земельна ділянка була незаконно отримана Відповідачем у власність через те, що розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 11.06.2009 № 710 є незаконним і прийнято в порушення вимог ст. ст. 20, 22, 57, 93, 116, 122, 149 Земельного кодексу України та ст. ст. 16, 17, 18 Лісового кодексу України не уповноваженим органом, з порушенням порядку зміни цільового призначення Земельної ділянки лісового призначення, у спосіб та для потреб не передбачених законодавством, без попереднього припинення права користування землекористувача. Разом із цим питання про належність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду вже було предметом судового розгляду в 2013 року, ініційованого також прокурором в інтересах держави в особі Державного комітету лісового господарства України та інших до [PERSON] , як першої власниці земельної ділянки № 3223155400:06:011:0008. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19.06.2013 по справі № 1018/3575/12 за позовом Прокурора Обухівського району в інтересах держави в особі Державного комітету лісового господарства України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Обухівської районного державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним та скасування розпоряджень, державних актів на право приватної власності на землю, договорів купівлі-продажу, витребування земельних ділянок та визнання права власності, треті особи - Головне Управління Держземагенства в Київській області, Відділ опіки та піклування Бориспільської міської ради, предметом спору якого були права на земельні ділянки, передані у приватну власність на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 11.06.2009 № 710, в тому числі спірна Земельна ділянка, встановлено: «що віднесення спірних земельних ділянок до земель лісового призначення не були позивачами підтверджені документально та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, що були надані відповідачами: складеною та погодженою технічною документацією, висновками про погодження місця розташування Управління земельних ресурсів, висновками Відділу містобудування та архітектури, листом ДП «Київське лісове господарство», довідками 6-зем, розпорядженнями Обухівської районної державної адміністрації, висновком інженера землевпорядника з доданими картографічними матеріалами; в ДП «Київське лісове господарство» відсутні правовстановлюючі документи на земельні ділянки (в тому числі на спірну Земельну ділянку); відповідачі право власності на спірні земельні ділянки, що розташовані в адміністративних межах Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, отримали без порушень норм чинного законодавства (в тому числі і [PERSON] , якій було передано у власність спірну Земельну ділянку на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 11.06.2009 № 710)». Вказане рішення набрало законної сили 19.12.2013 року. Як видно в справі № 1018/3575/12 прокуратур аналогічно діяв як представник в інтересах держави. Тобто, прокуратура, а значить і держава, ще станом на 2012-2013 вважали, що її інтереси порушені, тому і звернулись до Суду, рішенням якого було встановлено відсутність порушень її інтересів. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п.41 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року), "Верховенство права" одним з обов`язкових елементів поняття "верховенство права" є юридична визначеність. 46. Юридична визначеність також вимагає, щоб остаточні рішення судів були виконані. У приватних спорах виконання остаточних судових рішень може потребувати допомоги з боку державних органів, аби уникнути будь-якого ризику «приватного правосуддя», що є несумісним з верховенством права. Системи, де існує можливість скасовувати остаточні рішення, не базуючись при цьому на безспірних підставах публічного інтересу, та які допускають невизначеність у часі, несумісні з принципом юридичної визначеності. 50. Існування суперечливих рішень, що їх виніс верховний чи конституційний суд, у будь-якому разі є несумісним із принципом юридичної визначеності. Тому вимагається, щоб суди, особливо вищих інстанцій, запроваджували механізми, що надають можливість уникати суперечливості та забезпечувати узгодженість їхньої судової практики." Відповідно до п.72 рішення Європейського Суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" (заява N 48553/99) зазначено: "Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 параграфа 1, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції ( 995_004 ), яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів." Посилання, що одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду мається міститься і у справах Європейського суду з прав людини "Брумареску проти Румунії", "Салов проти України" та інші. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність грунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова КЦС ВС від 19.12.2019 по справі №520/11429/17). Таким чином, вказаним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19.06.2013 по справі № 1018/3575/12 встановленим є факт, що спірна земельна ділянка не відноситься до земель лісогосподарського призначення. А тому, суд приходить до переконливого висновку про відмову у позові. Разом з тим, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту, що є самостійною підставою відмови у позові. Прокурором заначено: «Враховуючи, що уповноваженим органом державної виконавчої влади рішення про вилучення спірних земель з державного лісового фонду, зміну їх цільового призначення та їх передачу у власність не приймалось, відтак право постійного користувача та дійсного володільця спірних земель, до цього часу у законний спосіб не припинене, що вказує на те, що право власності спірними землями у відповідача, в силу законодавчо встановлених обмежень на оборот земель лісогосподарського призначення, не виникло, тому ефективним способом захисту, спрямованим на повернення земельних ділянок, є негаторний позов (ст. 391 Цивільний кодекс України, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного власника відповідних земельних ділянок, та строки на який не поширюються. Враховуючи вищевикладене, у даному випадку вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному ст. ст. 21, 152 Земельного кодексу України та ст. ст. 16, 391 Цивільного кодексу України до відповідача з метою усунення перешкод, які ця особа створює власнику - державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом повернення спірної земельної ділянки державі в особі Київської обласної державної адміністрації». Однак, суд виснує таке. Негаторний позов - це позов про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном. І умовами його пред`явлення є: 1) позивач є власником речі; 2) поведінка відповідача є протиправною; 3) на момент пред`явлення позову протиправна поведінка має тривати і перешкоджати користуватися майном його власнику. Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути наявні перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від учинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Цей спосіб захисту спрямовано на усунення порушень прав власника, не пов`язаних із позбавленням його володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц). З огляду на наведені визначення Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц зробила висновок, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного й негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. У постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині першій статті 317 ЦК України, зокрема набуває й право володіння. На підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 1106.2009 №710 [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку віл 25.06.2009 серія ЯЗ № 345616, зареєстрований за № 010991601066. На підставі договору купівлі-продажу від 02.03.2016 № 292 [PERSON] відчужила вказану Земельну ділянку [PERSON] , право власності за якою було зареєстроване в ДРРП 02.03.2016 за номером 13586623. В свою чергу [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу від 25.11.2021 № 1835 відчужила Земельну ділянку [PERSON] , право власності за якою зареєстроване в ДРРП 25.11.2021 за номером 45279465. На час звернення прокурора з позовом право власності на Земельну ділянку зареєстроване за [PERSON] , що виключає право власності у будь-кого іншого в тому числі і держави в особі Київської обласної державної адміністрації. Відсутні будь-які умови пред`явлення негаторного позову, у зв`язку з тим, що зареєстрованим власником Земельної ділянки є Відповідач, наявна державна реєстрація права власності на Земельну ділянку за Відповідачем. Віндикаційним позовом є позов неволодіючого власника до незаконно володіючого невласника про витребування майна. Умовами звернення з таким позовом є те, що: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі. Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц. Прокурор у позовній заяві заявив вимогу про повернення Земельної ділянки на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації, яку не можна вважати такою, що направлена на усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (негаторний позов). Така позовна вимога є вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов), що регулюється статтею 387 ЦК України, згідно з якою власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. У цьому разі майно може бути витребувано від добросовісного набувача, шляхом подання віндикаційного позову, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Таким чином, положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. З огляду на зміст правовідносин, зазначених в позові, поданий прокурорм позов є віндикаційним на підставі статей 387, 388 ЦК України. І лише зазначення про негаторність цього позову не робить його таким за суттю. Суд звернув увагу на аргументи Прокурора пояснити обраний негаторний спосіб захисту частковим накладенням спірної земельної ділянки на лісовий фонд. Віндикаційний позов в цьому випадку, на думку прокурора, призвів би до витребування на користь держави земельної ділянки більшої ніж потрібно, тобто і тієї її частини, яка не охоплюються землями лісового фонду і належить на праві власності Відповідачу. Але, якщо допустити правильність тверджень прокурора та застосувати обраний спосіб захисту, який прокурор називає «негаторним», то наслідком є аналогічно позбавлення права власності Відповідача на всю спірну земельну ділянку шляхом скасування зареєстрованого права власності Відповідача. Отже, суд виснує, що у вказаній справі при доведенні факту належності спірної земельної ділянки до категорії земель лісового фонду належним способом захисту могло стати виключно пред`явлення позову про часткове витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, тобто віндикаційний позов. Звичайно такий спосіб захисту потребував би від Прокурора подачі додаткових доказів, на підставі яких можливо б було визначити точний розмір та конфігурацію тієї частини спірної земельної ділянки, яка накладається на лісовий фонд. Однак, це єдиний спосіб, в який Прокурор має можливість захистити інтереси держави і при цьому не порушити право приватної власності особи в тій частині, де воно не перетинається із інтересами держави. Щодо застосування строків позовної даності, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст.ст.256-257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім цього, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього (наприклад, постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Судом встановлено, що спірна земельна ділянка не відноситься до земель лісогосподарського призначення, а тому суд відмовляє у позові по суті.

Outcome: dismissed