Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~29 листопада 2024 року позивач [PERSON] звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що він працював за професіями підсобного працівника, помічника машиніста екскаватора на ПрАТ «ЦГЗК» тривалий час у шкідливих умовах праці, а саме: з 17.12.1996 по 02.10.2023, отримав професійні захворювання вібраційна хвороба, хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість другого ступеня. Довідками МСЕК від 27.08.2024 позивачу первинно встановлено 60% втрати професійної працездатності, третю групу інвалідності безстроково, визначено потребу в забезпеченні лікарськими засобами, лікуванні в стаціонарі, санаторно-курортному лікуванні. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, позивач втратив своє здоров`я, чим йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя. Позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, фізичні страждання та біль через важкість самопочуття та особливості лікування. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 480000,00 грн., які просить суд стягнути з відповідача без утримання податків та обов`язкових платежів. 03 грудня 2024 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Відповідач скористався правом надання суду відзиву на позовну заяву та 17 грудня 2024 року надав його до суду. Згідно поданого відзиву, відповідач не погоджується в повній мірі з пред`явленими позовними вимогами та вважає, що позивачем не доведений факт спричинення професійними захворюваннями моральної шкоди саме діями відповідача. Окрім цього, на думку відповідача, завлений розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості. Крім того, відповідач зазначає, що вимога позивача щодо стягнення грошових коштів без утримання податків суперечить діючому законодавству України. Ухвалою суду від 23 грудня 2024 року визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи. 03 лютого 2025 року від представника відповідача до суду надійшли додаткові пояснення у справі, в яких останній зазначає що позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок спричинення йому моральної шкоди саме відповідачем, а тому відсутні підстави для задоволення позову. 04 лютого 2025 року до суду надійшло клопотання представника відповідача, в яких остання просила у разі ухвалення рішення судом про стягнення моральної шкоди на користь позивача, визначити порядок виконання судового рішення шляхом зазначення в резолютивній частині рішення інформації про порядок виконання рішення, а саме банківських реквізитів позивача [PERSON] , на які ПрАТ «ЦГЗК» має перерахувати стягнуті кошти. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] працював за професіями підсобного працівника, помічника машиніста екскаватора на ПрАТ «ЦГЗК» у шкідливих умовах праці, а саме: з 17.12.1996 року по 02.10.2023. (а.с.9-12) 25 червня 2024 року було складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) [PERSON] : вібраційної хвороби, хронічної двобічної сенсоневральної приглухуватості другого ступеня. Причиною професійних захворювань в акті зазначено вібрацію загальну, фізичні фактори. Обставиною виникнення профзахворювань слугувала праця в Петрівському кар`єрі ПрАТ «ЦГЗК» помічником машиніста екскаватора, де підпадав під вплив підвищених рівнів виробничої загальної вібрації та шуму. (а.с. 15-17) Відповідно до\~довідки МСЕК серії 12 ААА №085110 від 27.08.2024 та Довідки МСЕК серії 12 ААГ №394994 від 27.08.2024, позивачу [PERSON] було первинно встановлено 60% втрати професійної працездатності, з яких 50% вібраційна хвороба, 10% приглухуватість, третю групу інвалідності безстроково, визначено потребу в забезпеченні лікарськими засобами, лікуванні в стаціонарі, санаторно-курортному лікуванні один раз та три роки, протипоказано роботу в умовах дії вібрації, тяжкої фізичної праці, дії шуму. (а.с. 24-25) Суд, встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз`яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, пов`язаного з виробництвом, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. У відповідності зі ст.ст.23,1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, які він поніс у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок отримання ним професійних захворювань. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Вирішуючи питання про покладення відповідальності за завдану позивачу моральну шкоду на відповідача, суд виходить з того, що професійні захворювання виникли у позивача під час його роботи у відповідача, що підтверджується Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 25 червня 2024 року. За таких обставин суд вбачає, що ПрАТ «ЦГЗК» повинно нести відповідальність за заподіяну [PERSON] моральну шкоду спричинену професійними захворюваннями вібраційною хворобою, хронічною двобічною сенсоневральною приглухуватістю другого ступеня. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності 60%, періоду роботи на підприємстві відповідача понад 26 років за професіями підсобного працівника, помічника машиніста екскаватора на ПрАТ «ЦГЗК», судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода, тому суд вважає необхідним призначити позивачу компенсацію з відповідача в розмірі 270 000,00 грн. без врахування податку з доходу фізичних осіб. Щодо посилання відповідача про те, що вимога позивача щодо стягнення грошових коштів без утримання податків суперечить діючому законодавству України, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або у розмірі, визначеному законом. У попередній редакції зазначена норма права передбачала, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Тобто з 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом». Граматичне та системне тлумачення зазначеного пункту ПК України у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, як до 23 травня 2020 року, так і чинним податковим законодавством передбачено, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку. Водночас пункт «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом», однак застосування сполучника «а також» підтверджує, що згаданий перелік був доповнений новою нормою права, яка не змінює зміст інших складових частин пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України. Оскільки шкода, завдана життю та здоров`ю, може бути як майновою, так і немайновою (моральною) та до цієї частини пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зміни законодавцем не внесені, зокрема не зазначено, що лише відшкодування майнової шкоди, завданої життю та здоров`ю, не підлягає включенню до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, тому немає підстав для ототожнення відшкодування моральної шкоди, завданої життю та здоров`ю, з іншим відшкодуванням моральної шкоди, яке підлягає оподаткуванню в разі перевищення її розміром чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року. Отже, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню доповнення до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України, внесені Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року. З урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку про те, що сума, стягнута з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку із заподіянням шкоди життю та здоров`ю\~на виробництві\~не підлягає оподаткуванню. З приводу заяви відповідача щодо визначення порядку виконання судового рішення шляхом зазначення в резолютивній частині рішення інформації про порядок виконання рішення, а саме банківських реквізитів позивача [PERSON] , на які ПрАТ «ЦГЗК» має перерахувати стягнуті кошти, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок виконання рішень, а саме рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються податковими органами, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами. Наведені положення Закону України «Про виконавче провадження» не передбачають такого положення, як виконання судового рішення стягувачем. В той же час, згідно ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів може бути самостійно надісланий стягувачем безпосередньо підприємству, установі, організації, фізичній особі - підприємцю, фізичній особі, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи. Одночасно з виконавчим документом стягувач подає заяву, в якій зазначаються: 1) реквізити рахунку в банку, іншій фінансовій установі, небанківського надавача платіжних послуг; 2) прізвище, ім`я, по батькові стягувача, реквізити документа, що посвідчує його особу, тобто, саме стягувач наділений правом, а не обов`язком, звернення рішення суду до виконання шляхом пред`явлення виконавчого документу безпосередньо до боржника, із зазначенням реквізитів банківського рахунку. За наведених обставин вбачається, що суд не має правових підстав із визначення порядку виконання судового рішенням шляхом банківських реквізитів позивача, а тому суд доходить переконання про відсутність підстав для визначення порядку виконання у рішенні суду. Враховуючи норми ст. 141 ЦПК України та з огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 2700,00 грн.

Outcome: partial