Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом. Позивачка зазначає, що [INFO] помер її дід [PERSON] , [INFO] , останнє місце проживання якого було: [ADDRESS] . За життя померлий склав заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Милятинської сільської ради народних депутатів Іваничівського району Волинської області. В своєму заповіті спадкодавець зазначив, що житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в селі Милятин Володимирського району, Волинської області, належатиме позивачці. [PERSON] проживала разом з спадкодавцем, лікувала його, доглядала за ним до смерті, здійснила поховання та вступила в користування спадковим майном. 01.11.2024 позивачка звернулась до державного нотаріуса Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Л.Я. із заявою, в якій просила видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями спорудами, проте, у видачі такого документа нотаріус відмовився, у зв`язку з пропущеним строком подання заяви та запропононувала звернутись до суду для надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Інших осіб, які б звернулись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] в період з дня його смерті, а саме з [INFO] , по теперішній час не було. Спадкоємцем за законом є його донька (мати позивачки) [PERSON] , яка не проживала з спадкодавцем, до нотаріальної контори не зверталась та не претендує на спадкове майно. Однак, у встановлений законом строк, тобто протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, позивачка заяви про прийняття спадщини до нотаріуса не подала, оскільки не була обізнана про існування заповіту та вважала, що фактично прийняла спадщину. Враховуючи наведене позивачка не мала змоги вчасно протягом шестимісячного строку, визначеного законом, подати заяву для прийняття спадщини. Позивачка [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, однак для участі у судовому засіданні не прибула. Представниця позивачки надала письмову заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити. Представник відповідача\~(Павлівської\~сільської радиВолодимирського району Волинської області), належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду цивільної справи, для участі в судовому засіданні не прибув. Від сільського голови [PERSON] надійшла заява з проханням розглянути справу без участі представника відповідача та про відсутність заперечень щодо задоволення позову. Співвідповідачка [PERSON] для участі в судовому засіданні не прибула, однак надіслала на адресу суду клопотання, в якому просила здійснювати розгляд справи за її відсутності, не заперечувала щодо задоволення позовних вимог, позов визнала. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Сторони скористалися наданим їм правом та, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявили клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності. Відтак, підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши зібрані в справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Милятинської сільською радою Іваничівського району Волинської області 23.11.2009, [PERSON] помер [INFO] (а.с.6) Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим сільською радою с. Милятин Нововолинського району Волинської області, батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10) Згідно з свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 30.12.1970, виданим сільською радою с.Милятин, між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, після укладення шлюбу прізвище дружини вказано « [PERSON] » (а.с. 9) Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Милятинської сільської радою депутатів трудящих, батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8) Згідно з свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим Горохівським районним відділом РАГСу Волинської області, між [PERSON] та [PERSON] укладено 28.08.1995 шлюб, після укладення шлюбу прізвище дружини вказано « [PERSON] » (а.с.7) Згідно із заповітом, посвідченим Т.Ф. Лакома, секретарем Милятинської сільської ради Іваничівського району, [PERSON] все належне йому майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не склалося, і все те що буде належати йому на день його смерті і на що він має за законом право, в тому числі жилий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Милятин Іваничівського району Волинської області заповів своїй внучці [PERSON] (а.с.12) Згідно з довідкою, виданою керуючою справами (секретарем) виконкому Павлівської сільської ради О.М. Гусар, після смерті [PERSON] спадкоємцем є онука [PERSON] , яка зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Спадкодавець був зареєстрований в будинку [ADDRESS] до дня смерті. Пережилого подружжя немає. (а.с.11) Згідно з випискою з погосподарської книги №2 за 2024 рік с. Милятин Павлівської сільської ради, Володимирського району, Волинської області житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , рік побудови 1960, належить [PERSON] (а.с. 13) 01.11.2024 позивачка звернулася до Іваничівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Постановою завідувачки Іваничівською державною нотаріальною конторою Волинської області [PERSON] від 01.11.2024 позивачці було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку із пропуском позивачкою встановленого ст. 1270 ЦПК України строку для подання заяви про прийняття спадщини (а.с.14). Позивачка має намір прийняти спадщину та отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину, однак на теперішній час позбавлена можливості реалізувати своє право. Разом з тим, у позасудовому порядку позивачка вирішити це питання не має можливості. Статтею 1272 ЦК України передбачені наслідки пропущення строку для прийняття спадщини. Відповідно до ч.3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. Після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , [PERSON] не мала змоги належним чином, своєчасно, протягом шести місяців з дня смерті спадкодавиці звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки не знала про заповіт на її ім`я, про порядок та строки спадкування, вважала, що фактично прийняла спадщину. Вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1220, 1222, 1270 ЦК України). За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Рим, 1950) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року). Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Ця позиція кореспондується з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 (справа № 681/203/17-ц провадження № 61-26164св18). Прецендента практика ЄСПЛ вказує на принцип «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, що зачіпають майнові інтереси. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також можуть бути захищені статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосований у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу. Суд враховує, що наслідки пропущення позивачкою строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки позивачка втратить право на спадкування майна, яке залишилося після смерті спадкодавця, і втрата спадкового майна будуть для позивачки надмірним тягарем, при цьому буде порушено баланс між інтересами держави та фізичної особи. Суд враховує також роз`яснення, які містяться в п. 24 ППВСУ від 30.05.2008 № 7, згідно з якими поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Таким чином, отримані у справі докази, їхня належна оцінка заслуговують на увагу та вказують на наявність підстав для задоволення позову про визначення додаткового строку на прийняття спадщини. Суд вважає за можливе визначити [PERSON] додатковий строк тривалістю два місяці, який буде достатнім для подання заяви про прийняття спадщини.

Outcome: approved