Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-10 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 11.04.2024 року надійшла позовна заява [PERSON] про зобов`язання [PERSON] повернути дитину [PERSON] , [INFO] за місцем проживання матері, згідно Договору між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину від 09.09.2019 року ( т.1 а/с 2) зі сплатою судового збору у розмірі 1233,00 грн ( т. 1 а/с 1) У подальшому позивач збільшила позовні вимоги, згідно заяви 03.07.2024 року ( т.2 а/с 16 ) та окрім зобов`язання повернути дитину позивач просить суд зобов`язати [PERSON] , виконати умови договору від 19.09.2019 року та передати у власність дитини [PERSON] належну відповідачу квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач всупереч домовленості, які були нотаріально посвідчені Договором між батьками, 31.01.2024 року під час чергового відвідування дитини , незаконно забрав дитину до себе і не повертає на прохання матері, а крім того не виконує умови Договору в частині взятих на себе зобов`язань по передачі у власність дитини належну відповідачу квартиру [ADDRESS] . Відповідач заперечуючи проти задоволення позову 30.05.2024 року подав зустрічний позов про розірвання Договору між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину від 09.09.2019 року та визначення місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з батьком. Позовні вимоги зустрічного позову обгрунтовані невиконання належними чином своїх обов`язків матір`ю внаслідок чого дитини самостійно вирішила змінити місце проживання і далі проживати із батьком, а Договір моє бути розірваним внаслідок зміни істотних обставин - проживання дитини з батьком. Як встановлено судом між [PERSON] та [PERSON] 28.10.2022 року відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, за актовим записом №1752, був зареєстрований шлюб. Від шлюбу подружжя мають спільну малолітню дитину [PERSON] [INFO] ( свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі Одеського міського управління юстиції від 04.04.2016 року, актовий запис №176). Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області , від 07.08.2019 року , справа №501/507/19 шлюб розірвано. Між [PERSON] та [PERSON] 09.09.2019 року укладено і нотаріально посвідчено державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі Пінігіною Т.М. Договір про проживання , виховання та плату аліментів на дитину ( запис №6-1284 ( т. 1 а/с 17). За змістом Договору батьки домовились про місце проживання дитини разом із матір`ю ( п. 1.2 ) та порядок здійснення батьківських прав , у п. 3.2.3 батько зобов`язався сплачувати аліменти у розмірі 200 доларів США щомісячно та п. 3.2.4 передати у власність дитині , строком до 27.11.2021 року належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] . Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із визначенням місця проживання дитини та повернення дитини до місця її проживання врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ) а правовідносини пов`язані із розірвання договору врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ). Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною четвертою статті 157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам ( ч.1 ст. 162 СК України). Відповідно до вис ост. 626,629 ЦК України Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямований на встановлення , зміну і припинення цивільних прав і обов`язків, який є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 651 ЦК України визначено: 1. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. 2. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї ( ч.1 ст. 152 СК України). Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Як визначено у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 року у справі № 288/39/20 при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Предметом розгляду даної справи є встановлення факту самочинного змінення місця проживання дитини батьком із порушенням вимог Договору про місця проживання дитини укладеного батьками , наявність обставин які можуть суперечити інтересам дитини для її повернення матері , наявність істотних порушень договору яке може бути визначено як підстави для розірвання договору та вирішення питання щодо подальшого місця проживання дитини з одним із батьків які проживають окремо. Факт узгодження батьками ( сторонами по справі ) місця проживання дитини саме із матір`ю підтверджується Договором від 09.09.2019 року та встановлює своєрідну презумпцію необхідності повернення дитини матері, яка може бути спростована стороною яка вважає що продовження виконання Договору буде порушувати права та інтереси дитини. У даному випадку суд аналізуючи надані стороною відповідача по первісному ( позивача по зустрічному позову ) докази на спростування презумпції повернення дитини матері з якою дитина проживала на підставі узгодженого батьками Договору, приходить до висновку що інтересам дитини буде більшою мірою відповідати визначення її місце проживання разом із батьком, з наступних підстав: [PERSON] , [INFO] є ученицею Одеського ліцею «Гармонія». Згідно звернення директора ліцею до Начальника Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області від 06.12.2023 року , під час бесіди з представниками служби у справах дітей [PERSON] повідомила про прояви домашнього насильства до неї з боку її матері [PERSON] ( т.1 а/с 125). Крім того згідно відповіді директора Одеського ліцею «Гармонія» на звернення адвоката 29.03.2024 року повідомили що 08.11.2023 року та 04.12.2023 року [PERSON] залишалась тривалий час після закінчення уроків у фойє ліцею чекаючи матір ( т.1 а/с 197). З пояснень класного керівника [PERSON] вбачається що 08.11.2023 року після закінчення уроків майже півтори години [PERSON] у фойє біля охоронця чекала матір у звязку із чим класний керівник повернулась до ліцею та почала телефонувати матері яка не брала слухавку а потім батьку який попросив відвести дитину до бабусі, так як знаходився у відрядженні. Після даних обставин завучі ліцею провели із матір`ю профілактичну бесіду однак 04.12.2024 року ситуацію повторилась у звязку із чим були викликана бабуся дівчина а також представники служби у справах дітей яки провели бесіду із дитиною під час якою дитина заявила про прояви домашнього насильства до неї з боку матері. 16 листопада 2023 року [PERSON] після конфлікту з матір`ю пішла з дому та прийшла майже три кілометри самостійно, без супроводу дорослих до знайомій [PERSON] та попросила притулку із проханням не повертати її до матері. [PERSON] зателефонували бабусі дівчинки [PERSON] , яка забрала дівчину та викликали поліцію за місцем проживання матері - [PERSON] .. Згідно із протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №010101 від 16.11.2023 громадянка [PERSON] - мати малолітньої доньки [PERSON] , 2016 року народження, не в повному обсязі виконує обов`язки по вихованню своєї дитини, внаслідок чого 16.11.2023, близько 14.50 год., за місцем мешкання, її донька самовільно залишила місце мешкання без дозволу матері, не повідомила куди направляється, розшуком займалася поліція. Дії [PERSON] були кваліфіковані інспектором поліції за ч.1 ст.184 КУпАП. Постановою судді Київського районного суду м. Одеси від 29 січня 2024 року у справі №947/1085/24 визнано [PERSON] невинуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП, та провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ч.1 ст.184 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Постановою Одеського апеляційного суду від 26.03.2024 року постанова судді Київського районного суду м. Одеси від 29 січня 2024 року була скасована, та постановлено нове рішення , яким провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч. 1 ст. 184 КУпАП було закрите на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП За змістом постанови Одеського апеляційного суду було встановлено, що [PERSON] при обставинах, вказаних в протоколі, дійсно ухилилася від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо піклування про безпеку і здоров`я дитини. У відповідності до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Допитана у судовому засіданні 23.12.2024 року свідок [PERSON] , як класний керівник [PERSON] , підтвердила обставини які відбувались 08.11.2023 року та 04.12.2023 року, коли дитина тривалий час вимушена була чекати маму після закінчення навчання а також пояснила що під час проживання із матір`ю [PERSON] була не організована, не охайна а після того як стала проживати із батьком повністю змінилась на краще як зовнішнє так і по показникам навчання. Свідок [PERSON] , яка є тіткою малолітньої [PERSON] ( двоюрідна сестра [PERSON] ) , у судовому засіданні 23.12.2024 року як свідок бачила [PERSON] у стані алкогольного сп`яніння вранці, коли приїжджала у гості , а також допомагала забирати дитину 08.11.2023 року , коли мати дитини не забрала її зі школи та 16.11.2023 року коли дитина самостійно прийшла із дому до знайомій. Свідок [PERSON] , як подруга [PERSON] , у судовому засіданні 11.02.2025 році в якості свідка розповіла що [PERSON] неодноразово залишалась у неї по просьбі [PERSON] і іноді остання приїжджала забирати у алкогольному сп`янінні, а коли свідок відмовлялась передати дитину , чекала поки свідок пішла з дому і забирала у її матері, а коли 31.01.2024 дитина, у черговий раз, знаходилась у неї та просила не віддавати матері, свідок зателефонувала батьку який і забрав її у неї з дому. Також свідок пояснила що зі слів [PERSON] мати дома зловживає спиртними напоями, б`є дитину, відбирає телефон щоб вона нікому не жалілась. Також у судовому засіданні 11.02.2025 року у судовому засіданні було опитана сама [PERSON] , яка пояснила що бажає проживати із батьком а за мамою не сумує. Згідно висновку судової психологічної експертизи №24-7998 від 29.08.2024 року проведеної по заяві сторони [PERSON] експертами Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, за участю [PERSON] та [PERSON] із відмовою участі у дослідженні з боку матері [PERSON] : з урахуванням прихильності дитини до батька ( без ознак залежності від впливу з боку батька чи інших дорослих), наявних ознак, що вказують на психологічне та фізичне насилля з боку матері, повернення [PERSON] до матері, містить негативні психологічні наслідки для дитини та може привести до психологічного травмування: є ризик психологічного травмування дитини під час її відібрання, та внаслідок втрати тісного звязку із батьком, та переміщення дитини у небезпечне/вороже з погляду дитини середовище, а тому проживання дитини з матір`ю не відповідає найліпшим інтересам дівчинки ( т.2 а/с 45). Рішенням виконавчого комітету Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області №462 від 11.11.2024 року було затверджено висновок органу опіки та піклування щодо доцільності проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком [PERSON] ( т.2 а/с 101). Зі слід [PERSON] , чисельні звернення до нього з боку учителів, його матері та [PERSON] стосовно наявності ознак психологічного та фізичного насилля відносно дитини з боку матері, не виконання матір`ю своїх обов`язків відносно дитини, вимусило його терміново повернутись із рейсу де він знаходився до Одеси та забрати дитину , яка перебувала у знайомої , та першим чином звернутись до лікаря так як [PERSON] страждала на поширену екзему шкіряного шару ( дерматит). Згідно консультаційного висновку дитячого дерматолога від 02.02.2024 року КУ « Одрекс», на момент звернення [PERSON] із донькою [PERSON] у дитини виявлено атопічну екзему ( т.1 а/с 93). З боку позивачці за первісним позовом належних та допустимих доказів на спростування вищевказаних обставин не надано і фактично позовні вимоги ґрунтуються на необхідності виконання умов наявного Договору та відсутності підстав для його розірвання. Під час розгляду справи з боку представника [PERSON] було запропоновано стороні відповідача по первісному позову письмовий проект мирової угоди, згідно якої мати не заперечувала проти проживання дитини із батьком на умовах перереєстрації на дитину права власності на визначену у Договорі квартиру, на що представник [PERSON] у судовому засідання, в присутності самого [PERSON] , усно відмовився у розгляді даного питання. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц). Аналіз наданих сторонами доказів у сукупності надає можливість суду визначити, що у судовому засіданні не було доведено що [PERSON] самочинно, у порушення вимог укладеного Договору між батьками, яким було визначено місце проживання дитини з матір`ю, забрав дитину до себе та утримує її без достатніх підстав. Встановлені судом обставини надають підстави вважати що [PERSON] - мати малолітньої [PERSON] - не дотримувалась у повної мірі вимог щодо ставлення батьків до належного піклування про розвиток, безпеку і здоров`я дитини, внаслідок чого у дитини виникло ставлення до місця проживання із матір`ю як вороже середовище із стресовими явищами у вигляді захворювань шкіряного шару, а тому суд вважає що термінове забирання батьком дитини, яка на той час перебувала у сторонніх осіб ( знайомої матері) із звернення до лікарів та подальше перебування дитини із батьком не є порушенням умов Договору та не є підставою для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо повернення дитини до матері внаслідок порушення батьком узгоджених батьками умов та місця проживання дитини, у відповідності до вимог ч.1 ст. 162 СК України. Крім того, виходячи до ставлення самої дитини, яка неодноразово у психолога та у судовому засіданні, без видимих ознак пригніченості або знаходження під психологічним впливом , пояснювала про своє бажання проживання із батьком , а також встановлених фактів порушення матір`ю передбачених законодавством обов`язків щодо піклування про безпеку і здоров`я дитини, висновків експертного дослідження дитини та висновку органу опіки та піклування , вважає доведеним що найкращому інтересу дитини буде її проживання із батьком , що є підставою для задоволення відповідних зустрічних позовних вимог [PERSON] , згідно вимог ч.1 ст. 161 СК України. Що стосується вимог про розірвання договору та вимагання виконати умови відповідного Договору між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину від 09.09.2019 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , суд приходить до наступного Як встановлено судом оспорюваний Договір було укладено між батьками із визначенням місця проживання дитини із матір`ю та узгодження зобов`язань батька, який проживає окремо від дитини, відносно належного забезпечення дитини. Наявність зобов`язань по договору по передачу квартири батька не визначено як заміна іншого матеріального забезпечення у вигляді сплати аліментів, а є окремим зобов`язанням. Під час розгляду справи встановлено що на час розгляду справи зазначений об`єкт нерухомості - квартира [ADDRESS] не знаходиться у власності [PERSON] , а тому вимоги стосовно зобов`язання його передати майно дитині не є ефективним способом захисту, так як відповідні вимоги про передачу майна без визначення правового статусу квартири, оспорювання наявних стосовно даного майна правочинів та залучення наявного власника квартири, як особи стосовно втручання у мірне володіння власністю якої просять вирішити суд , не можливо належними чином розглянути заявлені позовні вимоги, тому вони не підлягають задоволенню. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20). Сам Договір , який стосується прав та обов`язків батьків відносно спільної дитини укладено з урахуванням того що дитина проживає разом із матір`ю, тому сам факт визначення місця проживання дитини має істотне значення для умов договору. Враховуючи що при розгляді справи судом встановлено як факти порушення [PERSON] передбачених законодавством обов`язків щодо піклування про розвиток, безпеку і здоров`я дитини так і наявність підстав для визначення що в інтересах дитини є її проживання разом із батьком, суд приходить до висновку , що вказані обставини є істотними для даної угоди а тому, у відповідності до вимог ч.2 ст. 651 УК України є підставою для розірвання договору. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ). Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed