Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-02 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] - адвокат Ганчева Марія Андріївна звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. В обґрунтовані позовних вимог вказала, що позивачка є двоюрідною онукою [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] у м. Харкові. За життя, 26 травня 2010 року, [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, заповіла позивачці. Через повномасштабне вторгнення рф на територію України та активними бойовими діями у Харкові, позивачка евакуювалась за кордон і попросила відповідачку, яка була сусідкою померлої, приглядати за нею. Саме тому позивачка відправляла гроші відповідачці та передавала посилки із-за кордону. [INFO] [PERSON] померла, і відкрилась спадщина у вигляді 12/100 частини у домоволодінні [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] похованням і оформленням свідоцтва про її смерть займалась відповідачка. На прохання надати свідоцтво про смерть [PERSON] відповідачка відмовилась і припинила із позивачкою спілкування. Враховуючи, що позивачка, хоч і не є близькою родичкою померлої, але був наявний нескасований заповіт, відділом ДРАЦС позивачці було видано свідоцтво про смерть її двоюрідної бабусі. 13 лютого 2024 р. позивачка у Консульстві України в Дубай склала заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Тоді їй стало відомо, що відповідачка також звернулась до Другої Харківської міської нотаріальної контори, і 29.09.2023 р. - через 18 днів після смерті [PERSON] - було заведено спадкову справу у нотаріуса №363/2023. Але, оскільки відповідачка не є спадкоємицею за законом ніякої черги, а заповіт, складений померлою на користь позивачки, не був скасований, є підстави вважати, що відповідачка шляхом обману намагається заволодіти спадком, який залишився після смерті [PERSON] , та, вірогідно, реалізувати його (про це свідчать відмова у наданні родичці померлої свідоцтва про смерть, припинення спілкування із позивачкою та короткий строк звернення до нотаріуса після смерті [PERSON] ). Крім того, коли заявниця просила відповідачку здійснювати догляд за [PERSON] , їй вже було 90 років, і померла вона у віці 91 рік. Померла мала серйозні проблеми зі здоров`ям і була лежачою хворою, тому є підстави вважати, що відповідачка, користуючись її віком, станом здоров`я та довірою (оскільки тривалий час проживали по сусідству), могла поза волею [PERSON] скласти заповіт і підписати його. Вважають, що оспорюваний заповіт є недійсним, оскільки волевиявлення спадкодавця - двоюрідної бабусі позивачки - на час складання заповіту не було вільним, не відповідало її внутрішній волі, [PERSON] , в силу свого віку та хвороби, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вказаний правочин вчинено із використанням безпорадного стану спадкодавця і під впливом обману. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, та частини другої статті 1257 ЦК України просили визнати заповіт недійсним оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. [PERSON] не було визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Від представника відповідача адвоката Марченка С.О., надійшов відзив на позовну заяву в якому останній зазначив, що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідач [PERSON] проживає у будинку по [ADDRESS] . Разом з нею у зазначеному будинку також проживала [PERSON] . Довгий час [PERSON] через свій поважний вік не могла вести повноцінний спосіб життя та потребувала постійного догляду близьких та рідних. [PERSON] , як сусідка, неодноразово допомагала доглядати [PERSON] . Після 24 лютого 2022 року [PERSON] залишилася одна, а її рідні покинули її одну напризволяще, без будь-яких засобів для існування. Відтак, [PERSON] стала доглядати за [PERSON] цілодобово та піклуватися про неї. Догляд ускладнювався через постійні вибухи у м. Харкові та необхідність ремонтувати будинок, який постраждав від вибуху. Родичі [PERSON] увесь цей час перебували за кордоном та не мали наміру повертатися до України. Побачивши таке ставлення близьких та рідних до себе, [PERSON] вирішила скласти заповіт та все своє майно заповісти [PERSON] , яка увесь цей час перебувала з нею та постійно за нею доглядала. 17 березня 2023 року, у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] склала заповіт та усе своє майно заповіла [PERSON] . Оскільки [PERSON] не могла власноруч підписати текст заповіту, на її особисте прохання заповіт було складено та нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Літвіновою Я.М., а підписання заповіту було здійснено [PERSON] . Також, заповіт було зареєстровано в Спадковому реєстрі Приватним нотаріусом Літвіновою Я.М. 17.03.2023 № 70406398. [PERSON] мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення, щодо складання заповіту у неї було вільним і відповідало її внутрішній волі, заповіт складено у формі, встановленій законом. Позовні вимоги вважають необґрунтованими. Ухвалою від 30.04.2024 дану позовну заяву було прийнято до провадження судді Гримайло А.М. та було вирішено проводити розгляд в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 30.04.2024 задоволено клопотання представника позивача та витребувано у Другої Харківської нотаріальної контори копію нотаріальної справи належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 25.05.2024 до суду надійшла копія спадкової справи № 3637/2023 та повідомлення заступника завідувача Другої Харківської міської державної нотаріальної контори про розгляд справи без участі представника. Ухвалою суду від 20.06.2024 задоволено клопотання представника позивача та витребувано в медичному закладі - КНП "Міська поліклініка №24" Харківської міської ради медичну документацію на ім`я [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 30.07.2024 задоволено клопотання представника позивача та призначено по справі судову посмертну психіатричну експертизу, виконання якої доручено експертам Харківської філії судово-психіатричних експертиз Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охороно здоров`я України». 18.11.2024 цивільну справу повернуто до суду без проведення експертизи у зв`язку з її не оплатою позивачем. Ухвалою суду від 18.11.2024 відновлено провадження по справі. Ухвалою суду від 27.11.2024 закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду. В судовому засіданні представник позивача надала пояснення аналогічні доводам позовної заяви. Відповідачка [PERSON] в судове засідання з`явилась, проти позову заперечувала та пояснила, що проживає у будинку по [ADDRESS] . Разом з нею у зазначеному будинку також проживала [PERSON] . Довгий час [PERSON] через свій поважний вік не могла вести повноцінний спосіб життя та потребувала постійного догляду близьких та рідних. [PERSON] , як сусідка, неодноразово допомагала доглядати [PERSON] . Догляд за [PERSON] здійснювала мати позивачки. Наприкінці лютого 2022року біля п`ятої глодини ранку, вона почула, за стінкою крики. Оскільки сусідка [PERSON] була прикута до ліжка, вона зібралась і пішла до сусідки. Вона побачила, як від`їжджає автомобіль родичів [PERSON] , які залишили у неї дома собаку та виїхали з міста. [PERSON] залишили в будинку одну, прикуту до ліжка в безпорадному стані. Після цього вона почала доглядати [PERSON] , оскільки та була прикута до ліжка і навіть за своїм станом здоров`я не могла самостійно їсти. Через місяць мати позивачки зателефонувала і повідомила, що вона з чоловіком знаходиться у Польщі. 11 квітня 2022 року був «приліт» в сусідній будівлі і в їх будинку були вибиті вікна і зруйнована криша. Вона звернулася до позивачки та її матері з проханням про допомогу. Їй передали шість тисяч гривень, за які вона відремонтувала кришу. За піклування за [PERSON] гроші не платили. В березні 2023 року [PERSON] попросила викликати нотаріуса і побажала скласти на [PERSON] заповіт, оскільки вона щодня здійснювала за ней догляд. Вона звернулась до нотаріуса, яка поспілкувалася з [PERSON] , після цього запропонувала запросити свідків які будуть присутні при складанні заповіту. До [PERSON] приходила жінка із соціальної служби, яка приносила ліки, допомагала її мити, доставляла гуманітарну допомогу. Вона запросила її як свідка при складанні заповіту і двох сусідів. Після смерті [PERSON] вона за свої кошти її поховала. Ніхто з родичів [PERSON] допомогу не надавав. Представник відповідачки - адвокат Марченка С.О., в судовому засіданні надав пояснення аналогічні запереченням щодо позову. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , пояснили суду, що вони були присутні при складанні заповіту і підтвердили суду, що [PERSON] в повній мірі усвідомлювала події, що відбувалися, бажала скласти заповіт, спілкувалася зі свідками. Нотаріус вголос оголосила заповіт і [PERSON] підтвердила своє бажання його скласти. Свідок [PERSON] підтвердила, що була присутня при складанні заповіту, підписала його замість [PERSON] , оскільки остання за станом здоров`я не спроможна була це зробити. Підвередила в судовому засіданні, що [PERSON] в повній мірі усвідомлювала події, що відбувалися. Всі свідки підтвердили в судовому засідання, що [PERSON] доглядала [PERSON] , яка була прикута до ліжка, підтвердили, що рідні [PERSON] залишили її в безпорадному стані і виїхали за кордон. Допитана в судовому засіданні в якості свідка нотаріус [PERSON] підтвердила, що вона спілкувалась з [PERSON] до складання заповіту, впевнилась в її дієздатності та добровільності її дій. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, на доводах відповідача викладених в запереченнях та поясненнях сторін, показах свідків допитаних в судовому засіданні та на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі наявних у матеріалах справи доказах прийшов до такого висновку. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України. Згідно з ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17 липня 1997 року), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судовим розглядом встановлено, що 17 березня 2023 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Літвіновою Я.М. за адресою: м. Харків, вул. Кривоконівська буд. 38, було посвідчено заповіт за реєстровим номером 446,447, в якому заповідачем є [PERSON] , [INFO] . Згідно вказаного заповіту вбачається, що [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Огульці, Валківського району Харківської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , податковий номер [NUMBER] , на випадок своєї смерті зробила розпорядження, відповідно до якого все її майно де б таке не було, та з чого б таке не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті і на, що вона за законом буде мати право, вона заповідає [PERSON] , [INFO] . З наданого суду заповіту вбачається, що текст заповіту був прочитаний [PERSON] , свідкам, і підписаний за [PERSON] свідком [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання заповіту недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Разом з тим, суд враховує наступне. Статтею 1257 ЦК України визначено підстави для визнання заповіту недійсним. Згідно зі статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ст. 1247 ЦК). Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253цього Кодексу) (ст. 1248 ЦК). Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК). У постанові Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню ч. 2 ст. 1257 ЦК та вказано, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК. Відтак, закон пов`язує визнання заповіту недійсним у разі встановлення, що волевиявлення заповідача [PERSON] у заповіті від 17.03.2023 не було вільним і не відповідало її волі. Відповідно до ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Як роз`яснено в п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. В пункті 8 зазначеної постанови Пленуму роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, слід дійти до висновку, що заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому, недійсним заповіт може бути визнаний у випадках в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). В той же час, жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Відповідно до ч. 1 ст.56 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 зі змінами, відповідно до пунктів 157, 158 якої визначено те, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. Як вбачається з матеріалів справи, при складенні заповіту було додержано встановлені законом вимоги щодо його оформлення, та посвідчено уповноваженою на те посадовою особою - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Літвіновою Я.М. З положень ст. 202 та ст. 1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Верховний Суд у постанові від 18.08.2021 у справі № 551/335/18 зазначив, зокрема, що заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Так, як на підставу для визнання заповіту недійсним позивач вказує, що оспорюваний заповіт [PERSON] був підписаний у стані, коли особа не розуміла наслідків складення та підписання такого документу та відповідно заповіт не відповідає дійсній волі спадкодавця, проте доказів, які б могли це підтвердити, суду не надано та одночасно вказані доводи спростовуються наступним. Під час судового розгляду встановлено, що перед посвідченням оспорюваного заповіту приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Літвінова Я. М. встановила, що заповідач [PERSON] повністю дієздатна, що вона повністю розумує події які відбувались, і не було сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. У позовній заяві [PERSON] посилалася на положення ч. 1 ст. 215 ЦК України та ч. 1 ст. 225 ЦК України та вважала, що підписаний [PERSON] заповіт у стані коли вона не розуміла наслідків складання та підписання такого документу, вважала, що заповіт не відповідав дійсній волі спадкодавця. Отже,звертаючись з позовною заявою та вказуючи на хворобу [PERSON] , позивачка заявляла клопотання про проведення судово-психіатричної експертизи, яка потрібна для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту. Судом за клопотанням позивачки була призначена вказана експертиза, але вона не була проведена в зв`язку її неоплатою. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За вказаних підстав суд приходить до висновку, що позивачем не наведено достатніх підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки, складений заповіт відповідає вимогам законодавства щодо його форми та посвідчення, та не доведено, що оспорюваний заповіт [PERSON] був підписаний у стані, коли особа не розуміла наслідків складення та підписання такого документу та відповідно заповіт не відповідає дійсній волі спадкодавця, а отже суд дійшов до висновку про відсутність підстав визнати даний заповіт недійсним. Позивачка [PERSON] вважаючи заповіт недійсним, посилалася на те, що на момент вчинення заповіту заповідачу [PERSON] виповнилось 91 рік та в останні роки у неї були вади здоров`я, а отже вважала, що вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, не була спроможна приймати рішення про вчинення заповіту. Зазначені обґрунтування позивача є голослівними та недоведеними і судом не беруться до уваги. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір покладається на нього та не підлягає розподілу. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: dismissed