Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визначення місця проживання дитини [PERSON] разом з батьком позивачем по справі, розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини. Обґрунтовує свої вимоги тим, що з відповідачкою сімейні відносини не підтримують та відновлювати не збираються. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем неможливе, оскільки між ними втрачено почуття кохання та поваги, що призвело до повного взаємного відчуження. Від шлюбу у нього з відповідачкою народився син [PERSON] , [INFO] . Син проживає разом з позивачем, його вихованням також займається він, жодної участі у вихованні сина позивачка не приймає і постійно вчиняє сварки щодо місця проживання сина. Матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Тому позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 23.06.2023 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 18.07.2023 [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] про стягнення аліментів. Ухвалою суду від 20.07.2023 справу зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним розглядом та справу призначено до підготовчого судового засідання. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, до суду надали заяву, в якій вимоги позову підтримали в частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, від позовних вимог в частині стягнення аліментів відмовились, просили справу розглядати в їх відсутності. Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явились, до суду надали заяву, в якій просили зустрічний позов залишити без розгляду, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини визнали та просили справу розглядати в їх відсутністі. Ухвалою суду від 31.01.2025 зустрічний позов [PERSON] залишено без розгляду. Ухвалою суду від 31.01.2025 закрито провадження у справі в частині вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. Представник третьої особи в судове засідання не з`явились, до суду надали заяву, просили позовні вимоги задовольнити. Згідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що з 31.01.2018 сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований Шосткинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Шосткинському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 12. /а.с. 5/ Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] /а.с. 6/. Дитина наразі проживає з позивачем та повністю перебуває під його доглядом і вихованням. Вони проживають разом у квартирі за [ADDRESS] . /а.с.11/ Встановлені обставини визнаються сторонами та підтверджуються актовими записами про шлюб та народження дитини, актом обстеження умов проживання, копії яких додані до матеріалів справи. З встановлених обставин справи вбачається, що спірні правовідносини є сімейними та врегульовані ст.ст. 110, 112, 160, 161 СК України. Згідно положень ст.ст. 110, 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що має істотне значення. Ураховуючи встановлені обставини та зазначені положення закону шлюб необхідно розірвати. Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частиною п`ятою статті 157 СК України визначені права того із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України за певних умов. Так, відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. З урахуванням вищевикладеного, а також враховуючи, те, що відповідач позов визнала й таке визнання не суперечить Закону та не порушує прав інших осіб, є підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved