Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

30 грудня 2024 року [PERSON] (далі - позивач), звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] (далі - відповідач), зареєстрованого 25.09.2010, мотивуючи позов тим, що шлюб припинив функціонувати через зміни у взаємних почуттях і життєвих обставинах. Фактично шлюбні відносини між ними припинені, сумісно не проживають, спільного господарства не ведуть. Сторони мають народжену під час перебування у шлюбі доньку [PERSON] , [INFO] . Майнового спору у сторін немає. Позивач подав до суду заяву у якій просить розглянути справу без її участі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі. Справу призначено до розгляду на 04.02.2025 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано строк для надання заяв по суті справи. Відповідач у визначений в ухвалі час до суду не з`явився, до початку розгляду справи через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, підстави для відкладення розгляду справи відсутні. На підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 25 вересня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, про що складено відповідний актовий запис № 1680 (а.с. 5). За твердженням позивача, подружні відносини сторони фактично припинили, сумісно не проживають, спільного господарства не ведуть. Подальше збереження шлюбу позивач вважає не можливим та заперечує проти надання строку для примирення. Сторони мають народжену під час перебування у шлюбі доньку [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Майнового спору у сторін на даний час немає. Згідно з ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексуУкраїни (далі - СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою. З огляду на викладене, враховуючи що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач підтримує вказану вимогу, підстав для досягнення примирення між сторонами суд не вбачає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя і відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу, а тому суд приходить до висновку про задоволення позову. Пунктом 1 ч. 2 ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 6 ст. 263 ЦПК України якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Згідно з п. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на викладене, враховуючи що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач підтримує вказану вимогу, що підтверджується поданою ним особисто заявою, підстав для досягнення примирення між сторонами не вбачається, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя і відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 та п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України при ухваленні рішення суд має вирішити питання про розподіл судових витрат. За змістом ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду із позовною заявою позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. Відповідач повністю визнав позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, відтак судовий збір у розмірі 605,60 грн (50% сплаченого судового збору) підлягає поверненню позивачу. Про стягнення решти сплаченого судового збору з підповідача, позивач вимогу не заявляє.

Outcome: approved