Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ. Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтований\~тим,\~що позивач є донькою померлого [PERSON] , який був основним наймачем квартири [ADDRESS] , відповідно до ордеру № 1538 від 21.10.1954, та вона зареєстрована і проживає у вказаній квартирі, у якій зареєстровано ще 2 особи: її колишній чоловік [PERSON] відповідач по справі, її донька - [PERSON] третя особа. Квартира не приватизована. Відповідач зареєстрований у цій квартирі, але не проживає у ній з 2015 року, ніколи після 2015 року у ній не з`являвся, місцеперебування його невідоме. Вирішити питання добровільного зняття відповідача з реєстрації неможливо, через його відсутність у квартирі та неможливість встановити його місцеперебування, у зв`язку з чим позивачка вимушена звернутися з вказаним позовом до суду. ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ. Ухвалою судді від 17.07.2024 р. за цим позовом відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті позову, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 23.09.2024 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Територіальну громаду в особі Запорізької міської ради. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.12.2024 року підготовче провадження по справі закінчено та призначено справу до розгляду. ІІІ. ЗАЯВИ (КЛОПОТАННЯ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити за обставинами, вказаними у позові. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог не заперечувала, вказала, що з батьком вони не проживають близько десяти років та вона з ним взагалі не спілкується та не підтримує жодних стосунків. Представник третьої особи - Територіальної громади в особі Запорізької міської ради в судове засідання не з`явився, від них надійшли письмові пояснення, в яких вказали про розгляд справи без їх участі та прийняти рішення на розсуд суду в межах діючого законодавства. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомої суду причини. Судова повістка направлялась за зареєстрованим місцем проживання і була повернута підприємством поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній». На підставі ч. 8 ст. 128 ЦПК України суд вважає відповідача належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання. ІV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН. Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.09.1967 року [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] . У 1954 році [PERSON] (який на час розгляду справи помер) та його родині у складі 3 осіб видано ордер № 1538 на підставі рішення завкому, на право заселення до квартири [ADDRESS] . Як вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 03.05.1985 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, дошлюбне прізвище « [PERSON] » змінено на прізвище « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18.03.1992 року у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилась донька [PERSON] . Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.01.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 10.10.2015 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , прізвище « [PERSON] » змінила на прізвище чоловіка « [PERSON] », що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 10.10.2015 року. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 16 березня 2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 30.04.2020 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , прізвище « [PERSON] » змінила на прізвище чоловіка « [PERSON] », що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 30.04.2020 року. Як вбачається\~з копії\~паспорта позивача,\~зареєстроване місце\~проживання її\~є: [ADDRESS] з 22.05.1985 року. Як вбачається з витягу з реєстру територіальної громади від 16.04.2024 [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 13.06.2008 року. З актів про не проживання особи від 09.08.2016, від 13.09.2018 вбачається, що в результаті обстеження комісією та зі слів сусідів квартири [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] , 1963 року народження, дійсно не проживає з 10 серпня 2015 року і по теперішній час за адресою: квартира [ADDRESS] . Крім того, вказані позивачем обставини підтвердила допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка зазначила, що зі слів вона знає, що позивачка та [PERSON] розлучились, та з 2015 року він не проживає за адресою: [ADDRESS] . V. МОТИВИ СУДУ ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За правилом ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин не проживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частина третя статті77 ЦПК України). Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України). За правилом ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з цивільним процесуальним законом, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, провадження № 61-46621св18. Відповідач більше шести місяців без поважних причин не проживає за місцем своєї реєстрації, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням відповідно до ст.ст.71,72 ЖК України. Як роз`яснив Пленум ВСУ у постанові від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Оскільки, як було встановлено судом, відповідач як член сім`ї наймача не мешкає за адресою: [ADDRESS] без поважних причин, понад дев`ять років, тому суд вважає, що така свідома поведінка відповідача свідчить про втрату ним інтересу до такого жилого приміщення, інше не встановлено домовленістю між ними, тому на підставі ст.ст.71,72 ЖК України, відповідач може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, і тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved