Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позов мотивований тим, що він разом з відповідачкою перебуває у зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 2010 року. В період шлюбу ними було придбано квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована за відповідачкою. Наразі виникла потреба у поділі майна подружжя, тому просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.\~\~\~\~\~ Ухвалою судді від 22 липня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 16 вересня 2024 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В позовних вимогах позивачка просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири придбаної в шлюбі з відповідачем та стягнути половину вартості придбаного спільно автомобіля Opel Astra, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , VIN код ТЗ [NUMBER] в розмірі 141830 грн. 15 коп. та судові витрати. Позовні вимоги зустрічної позовної заяви обґрунтовані тим, що окрім спільно придбаної квартири про яку вказав [PERSON] ними у шлюбі було придбано ще й автомобіль Opel Astra, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , VIN код ТЗ [NUMBER] , який також підлягає поділу. Ухвалою суду від 01 жовтня 2024 року здійснено перехід до загального позовного провадження, прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду із первісним та призначено до підготовчого судового розгляду. 22 жовтня 2024 року до суду надійшов відзив від [PERSON] на зустрічну позову заяву [PERSON] . Відзив обґрунтований тим, що [PERSON] не заперечує проти стягнення з нього компенсації за половину вартості автомобіля, однак у розмірі вартості яка зазначена у висновку експерта. Окрім того просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на частину квартири, оскільки квартира вже зареєстрована на позивачку. Просив стягнути сплачений ним судовий збір. В судовому засіданні представник позивача, за первісним позовом адвокат\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Петренко В.М., підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовільнити з підстав наведних у позовній заяві. Просив суд вимоги зустрічного позову задовільнити частково, відмовити у задоволенні вимоги про визнання права власності на частину квартири за\~ [PERSON] . Позивач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні просив суд визнати за ним право власності на частину квартири, стягнути з нього компенсацію за половину вартості автомобіля в сумі 125124 грн. 50 коп. та судовий збір. Від вимог про стягнення витрат на правову допомогу відмовився. Щодо зустрічного позову, просив суд врахувати пояснення викладені у відзиві на позовну заяву. Представник відповідачки, за первісним позовом адвокат Богдашкіна Д.О. в судовому засідані проведеному в режимі відеоконфернцзв`язку, не заперечувала проти визнання за позивачем права власності на частину квартири та проти стягнення компенсації вартості автомобля, зазначеної позивачем. Просила суд задовільнити позовні вимоги зустрічної позовної заяви у повному обсязі. Відповідачка за первісним позовом в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а зустрічний до часткового задоволення, з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Ст. 81 ЦПК вказує на те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Як вбачається з копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 28 серпня 2010 року сторонни по справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 28 серпня 2010 року. З копії договору купівлі продажу квартири від 23 березня 2017 року вбачається, що [PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS] . З копії заяви подружжя про згоду на придбання квартири за спільні кошти набуті за час шлюбу, вбачається, що [PERSON] надав згоду дружині [PERSON] на купівлю квартири [ADDRESS] за спільні кошти набуті ними за час шлюбу. З Інформації з Державного реєструречових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 18 липня 2024 року, вбачається що квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за [PERSON] відповідачкою по справі за первісним позовом. Сторони в судовому засіданні не заперечували проти того факту, що вказана квартира була придбана ними в період шлюбу та, що вона має бути поділена між ними у рівних частках. Однак позивач за первісним позовом [PERSON] заперечував проти того щоб за відповідачкою за первісним позовом [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину квартири, оскільки на її ім`я зареєстрована вся квартира. Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із вимогами ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.\~\~\~\~\~ Згідно із вимогами ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно із роз`яснень даних в пп. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1\~\~ ст. 65 СК. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Ураховуючи викладене суд дійшов висновку, що зустрічний позов [PERSON] у цій частині підлягає до задоволення і у порядку поділу спільного сумісного майна за позивачем слід визнати право власності на частину нерухомого майна придбаного у шлюбі. Суд відкидає посилання сторони відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на відсутність спору та відсутність порушення прав позивача [PERSON] , оскільки позивач має право на поділ спільного майна колишнього подружжя та має право на визначення їй частки у майні і припинення права спільної сумісної власності. Що стосується позовної вимоги за зустрічним позовом [PERSON] про стягнення компенсації половини вартості транспортного засобу Opel Astra, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , VIN код ТЗ [NUMBER] , суд зазначає наступне. З копії відповіді головного сервісного центру МВС від 11 вересня 2024 року, вбачається, що за [PERSON] , 29 вересня 2021 року зареєстровано на праві власності автомобіль Opel Astra, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , VIN код ТЗ [NUMBER] . Сторони перебувають у шлюбі з 28 серпня 2010 року. 29 вересня 2021 року відбулась переєстрація транспортного засбу на нового власника, по договору, укладеному в ТСЦ 7154. Таким чином, суд дійшов висновку, що спірний транспортний засіб Opel Astra, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , VIN код ТЗ [NUMBER] сторони [PERSON] та [PERSON] були набуті у власність сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а відтак є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в п.27 постанови Великої Палати від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 та п. 58 постанови Великої Палати від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15, вирішення спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Частиною 2 ст.71 СК України передбачено, що неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Оскільки майно подружжя складається, як правило, з різних за призначенням та вартістю речей, розподіл здійснюється таким чином, щоб в остаточному підсумку кожен одержав у натурі таку кількість речей, вартість яких була б тотожна величині частки дружини та чоловіка. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Важливо, в даному випадку, при звернення до суду з вимогою про поділ майна та при обґрунтуванні права на грошову компенсацію вартості відчуженого автомобіля, виходити з підстав набуття автомобіля в спільну сумісну власність подружжя, наслідків відчуження майна не в інтересах сім`ї, а також вжиття заходів для доведення дійсної вартості автомобіля на час вирішення спору (наприклад, висновок автотоварознавчого дослідження). Виходячи з наведеного, у випадку відчуження автомобіля одним із подружжя проти волі без згоди іншого з подружжя, останній має право на грошову компенсацію вартості відчуженого автомобіля, виходячи з дійсної ринкової вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна. Відповідна правова позиція зазначена, зокрема, в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 серпня 2022 року по справі № 545/2396/20 (провадження № 61-4894св22), Позивачка за зустрічним позовом [PERSON] просила суд стягнути з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] половину вартості спірного автомобіля в розмірі\~\~\~\~ 141830 грн. 15 коп. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] не заперечував проти визнання автомобіля спільним майном подружжя, однак заперечив проти вартості, яку зазначила позивач за зустрічним позовом [PERSON] у вимогах позову та визнав їх частково. Як вбачається з зустрічної позовної заяви позивач [PERSON] просила суд стягнути 1/2 частину вартості автомобіля в розмірі 141830 грн. 15 коп., яку визначила згідно цін на сайті продажу транспортних засобів, надавши розрахунок вартості автомобіля AUTO.RIA. Суд враховує, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] була забезпечена правовою допомогою фахівця в галузі права, обізнаної про порядок надання доказів, встановлених законом принципів доказування в цивільному процесі. Суд також враховує, що відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Звертаючись до суду, не надавши бдь-яких доказів на підтвердження вартості спірного автомобіля, з клопотанням до суду про їх витребування судом позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник, адвокат Богдашкіна Д.О.,\~ не звернулися. За загальним правилом майно, набуте подружжям за час шлюбу, є спільним майном (ст. 60 СК України). Утім, із цього правила є певне виключення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Як виснував Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 жовтня 2023 року у справі № 202/4972/20 ( провадження № 61-2842св23), вартість майна, що підлягає поділу визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У постанові Касаційного Цивільного Суду Верховного Суду від 30 березня 2023 року у справі №481/635/20 (провадження 61-949св22) міститься висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової вартості), визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи судом. Як вбачається із висновку експерта № 96 від 16 жовтня 2024 року середня ринкова вартість станом на 16 жовтня 2024 року автомобіля ОРEL Astra 2011 року випуску, загальний легковий хетчбек, сірого кольору, об`єм двигуна 1686 см.куб, вид палива: дизель, механічна коробка перемикання передач, становить 250249 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач за зустрічним позовом\~\~ [PERSON] вжив всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості автомобіля, тоді як позивачка за зустрічним позовом [PERSON] не спростувала визначений у висновку розмір ринкової вартості спірного майна на день розгляду справи належними доказами. При цьому, суд не вважає належним доказом визначення вартості транспортного засобу надану [PERSON] роздруківку з інтернет-мережі пропозицій ринкової вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час подачі зустрічного позову. Відповідно з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню 1/2 частина вартості транспортного засобу в сумі 125124 грн. 50 коп. Згідно з висновком, викладеним у постанові Касаційного Цивільного Суду Верховного Суду від 30 травня 2023 року у справі №443/1012/18 (провадження 61-6304св22), процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді справи роз`яснювати необхідність вчинення певних процесуальних дій учасникам (заявлення певних клопотань), оскільки це може призвести до порушення встановленого у ст.6 ЦПК України принципу рівності перед законом і судом. Клопотань про призначення судової авто-товарознавчої експертизи з метою визначення ринкової вартості спірного транспортного засобу чи подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи судом, жодна зі сторін на відповідній стадії не заявила. За таких обставин, враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про прийняття за основу для визначення грошової компенсації 1/2 частки кожного з подружжя у спільному сумісному майні, вартість визначену у висновку експерта. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Вирішуючи спір у даній справі, суд, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин спору, що виник між сторонами, та з урахуванням вище наведеного, на засадах справедливості, дійшов висновку, що пред`явлений позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягає до часткового задоволення, а позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя підлягає до задоволення у повному обсязі. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] просила суд стягнути з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 23400 грн. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] заперечував проти розміру витрат на правову допомогу зазначену позивачем, вказав, що сума витрат є значно завищеною та не відповідає об`єму виконаних адвокатом робіт та складності справи. Вказав суду на те, що визнає вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 2500 грн. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Частиною першою та другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з вимогами ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правової допомоги представником [PERSON] , адвокатом Богдашкіною Д.О. надано копію ордер на надання правничої допомоги № 1196443 від 09 вересня 2024 року, копію платіжної інструкції від 16 вересня 2024 року на суму 6500 грн., акт приймання наданих послуг за Договором\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ № 27-1/2024 року про надання правничої допомоги від 05 вересня 2024 року від 22 січня 2025 року. Суд при постановлені рішення враховує правові висновки, викладені у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ № 648/1102/19, а саме: витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Розподіляючи витрати, понесені сторонами у справі на професійну правничу допомогу, слід дійти висновку про те, що наявні в матеріалах справи документи, надані представниками сторін не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному представниками розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) При розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц). Згідно пункту 25 постанови Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ № 280/2635/20 зауважено, що: «Судова колегія зазначає, що КАС України (та відповідно, ЦПК України) у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.» У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №756/2114/17 «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄCIIJI. Присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св 19) та від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61 -22962св 19) викладено правовий висновок про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати у справі\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, дослідивши письмові матеріали справи та розподіляючи витрати, понесені на професійну правничу допомогу,\~ суд приходить до висновку про часткове задоволення у даній частині вимог позивача за зустрічним позовом понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 7000 грн. розмір яких на думку суду, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, та не суперечить принципу\~ розподілу таких витрат. У відповідності до ч. 1, п. 3) ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ч. 6 ст. 141 ЦПК України зазначає, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач за первісним позовом [PERSON] при подачі позову до суду сплатив 1449 грн. 50 коп. судового збору. Відповідач за первісним позовом [PERSON] на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. Таким чином з держави на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі\~\~ 1449 грн. 50 коп. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). На підставі вище викладеного та

Outcome: approved