Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

В жовтні 2024 [PERSON] звернулася\~в суд \~з вказаним\~вище позовом.\~ В обґрунтування\~\~позовних \~вимог\~зазначила,\~що\~відповідно до\~Указу Президента\~України від\~24.02.2022\~№ 64/2022\~із 05\~години 30\~хвилин 24\~лютого 2022\~року в\~Україні введено\~воєнний стан.\~Даний указ\~видано у\~зв`язку\~з початком\~війни,\~яку російська\~федерація розпочала\~та здійснює\~на території\~України. До 2014\~року вона\~проживала у\~м.\~Луганськ,\~однак через\~окупацію,\~постійні обстріли\~різних районів\~міста вона\~була вимушена\~з сім`єю\~покинути свою\~домівку та\~переїхати до\~м.\~Сєвєроденецьк Луганської\~ області. Результатом збройної агресії для неї стала втрата належного їй майна і житла, а саме: будинку за адресою: [ADDRESS] та квартири за адресою: [ADDRESS] , підтримки та надії на повернення додому. В 2022 році рф розпочала широкомасштабне вторгнення в Україну та м. Сєвєродонецьк постійно обстрілювалося російськими загарбниками. Крім цього, так званою «новою владою» були заборонені будь-які прояви української ідентичності, що виявлялось у забороні державної мови, символіки тощо. Вона була свідком як російська військова техніка була застосована для обстрілів кварталів міста та українських військовослужбовців. Вказане призвело до появи жертв серед цивільного населення. Разом з бойовими діями в місті суттєво погіршилась гуманітарна ситуація, транспортне сполучення фактично припинилося, заробітні плати та соціальні виплати затримувалися, зменшилась кількість робочих місць. Все вищевказане безпосередньо вплинуло на її життя. До залишення окупованої російською федерацією території вона була повноцінним членом суспільства, мала налагоджений побут, бізнес та можливість вести повноцінне життя. Проте, з початком збройної агресії російської федерації проти України, вона була позбавлена таких можливостей. Були захоплені адміністративні будівлі, що призвело до безвладдя в регіоні. Була присутня ідеологічна проросійська діяльність, спрямована на формування у жителів міста негативних поглядів та уявлень про Україну, яка розповсюджувалась через різні медійні ресурси. Як наслідок вона зі своєю сім`єю покинула окуповану російською федерацією територію та переселилася в м. Тульчин Вінницької області. Після переїзду їй довелося пристосовуватися до нових життєвих умов, шукати роботу, житло та відновлювати прийнятний для себе рівень життя. Вона зі своєю сім`єю була позбавлена звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями, а також можливості на повернення додому, налагодженого побуту. Ці обставини відобразились на її та її сім`ї матеріальному і моральному стані. Внаслідок саме збройної агресії РФ були порушені її права, передбачені Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 p., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту. Крім цього, умови, в яких вона проживає зараз, не дають можливості налагодити звичний для неї та сім`ї спосіб життя. Усе до чого вона прагнула раніше тепер є неможливим, оскільки дуже гостро стало питання житла та фінансів, що безперечно позначилися на моральному та фізичному стані. Втративши житло, можливість проживати на рідній землі, можливість спілкуватися з близькими людьми вона відчуває розчарування, безсилля та безпорадність, що також завдає їй моральної шкоди. Вона вимушена витрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів. Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, вона вважає законним обраний спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені російською федерацією відносно неї. Внаслідок збройної агресії російської федерації порушено її цивільне право, а саме позбавлено можливості користуватися належним майном та вилучати корисні властивості належного їй майна для задоволення власних потреб. Вважає, що справедливою компенсацією завданих їй збоку агресора моральних страждань, істотних порушень конституційних прав, які вона відчуває роками через неможливість проживати на рідній землі та користуватись належним їй житлом, спілкуватись з близькими, буде грошова сума в розмірі 2000000 грн., яку просить стягнути з держави рф. В судовому засіданні позивачка та її представник позовну заяву підтримали, посилаючись на обставини, викладені у ній. Позивачка суду пояснила, що вона з чоловіком та дочкою, 2009 р.н., проживали за адресою: [ADDRESS] . В серпні 2014 року в зв`язку з вторгнення військ рф та окупацією частини території України вони змушені були покинути місце свого проживання та переїхали в м. Сєвєродонецьк Луганської області. Там вони орендували квартиру, її чоловік в 2018 році зареєструвався як фізична особа-підприємець, придбав обладнання та відкрив майстерню з технічного обслуговування та ремонту автотранспортних засобів та шиномонтажу, яка приносила стабільний прибуток. [INFO] в них народився син [PERSON] . В 2022 році рф розпочала широкомасштабне вторгнення в Україну та м. Сєвєродонецьк постійно обстрілювалося російськими загарбниками, серйозних руйнувань зазнали житлові будинки. Соціальна та критична інфраструктура Сіверськодонецька була знищена майже повністю. Внаслідок обстрілів рф м. Сєвєродонецьк, СТО, яка належала її чоловікові, було зруйновано, таким чином вони втратили бізнес. В квітні 2022 року її сім`ї з девятимісячною дитиною вдруге довелося евакуюватися вже з м. Сєвєродонецьк, яке зараз повністю окуповане військами рф. Вона є внутрішньо переміщеною особою, наразі проживає з сімєю в м. Тульчині в будівлі Тульчинського дитячого ортопедичного санаторію. Її сімя з чотирьох осбі змушена проживати в маленькій прохідній кімнаті, де немає ніяких зручностей. Оскільки син маленький, вона не може влаштуватися на роботу. Через вказані обставина вона зі своєю сім`єю позбавлена звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями, а також можливості на повернення додому. Її батьки залишилися проживати в окупації, в них не було можливості виїхати. Втративши житло, можливість проживати на рідній землі, можливість спілкуватися з близькими людьми вона відчуває розчарування, безсилля та безпорадність, що також завдає їй моральних страждань. В зв`язку з викладеним позивачка та її представник просили позов задовольнити та стягнути з держави рф 2000000 грн. моральної шкоди. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. За таких обставин, у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки позивач не заперечив проти такого порядку вирішення спору. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності суд доходить наступних висновків. З копії паспорта № [NUMBER] , виданого 04.04.2024, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України (а.с. 11). Згідно копії довідки від 10.04.2023№522-5002700190 [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , взята на облік як внутрішньо переміщена особа (а.с. 13). \~Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 29.11.2005, судом встановлено, що Відділом реєстрації шлюбів та народжень Луганського міського управління юстиції 27.08.2005 зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено актовий запис № 703, прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на « [PERSON] » (а.с. 33). Відповідно до копії договору дарування 11/25 часток житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Колядою Ю.С. 20.01.2012, зареєстрованого в реєстрі за №670, [PERSON] безоплатно передав [PERSON] та [PERSON] у власність в рівних частках 11/25 часток будинку житлового з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 595 кв.м. На вказаній земельній ділянці розташовані: 1 житловий будинок з прибудовами черепаш. за літ. А-1, житловою пл. 38,6 кв.м, загальною пл. 68,6 кв.м., 2 сарай черепаш за літ. Г, 3 літній душ цегла за літ. Д, 4 літня кухня цегла за літ. Е, 5 літня кухня шл/блок за літ. Ж, 6 сарай шл/блок за літ. З, \~ \~ \~ \~7 сарай дерев, за літ. К, 8 погріб цегла за літ. П, 9 сарай шл/блок за літ. С, 10 убиральня дерев, за літ. У', 11 огорожа за № 1,3,4, 6-8, 12 колонка питна за № 2 (а.с. 35). Згідно копії Витягу про державну реєстрацію прав № 33079984 від 06.02.2012 право приватної власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , по 11/50 частки зареєстровано за належить [PERSON] та [PERSON] (а.с. 36). Відповідно до копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , власниками 11/50 часток даного будинку є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 42-44). Відповідно до копії договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Малойваном І.І. 28.10.2004, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] передали у власність [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 26,6 кв.м., яка складається з: коридору 1 - пл. 7,1 кв.м., кухні 2 - пл.6,4 кв.м., необладнаної ванни 3 - пл.2,4 кв.м., туалету 4 - пл.1,1 кв.м., житлової кімнати 5 - пл.14,8, кв.м., житлової кімнати 6 - пл.11,8 кв.м., балкону І - пл.0,2 кв.м. Загальна площа квартири - 43,8 кв.м. (а.с. 37). Згідно копії Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 241327 від 28.10.2004 вказаний вище договір зареєстровано в Реєстрі 28.10.2004 (а.с. 38). Відповідно до копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6090409 від 29.12.2004 квартира за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 39). Згідно копії технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , дана квартира складається з 2-х кімнат житловою площею 26,6 кв.м., загальною площею 43,8 кв.м. згідно з планом (а.с. 40-41). Згідно копії договору купівлі продажу від 31.05.2018, укладеного в м. Сєвєродонецьк [PERSON] , далі - Продавець, що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , далі - Покупець, що проживає за адресою: [ADDRESS] з другої сторони, уклали цей Договір купівлі-продажу (далі - Договір), згідно якого Продавець продає, а Покупець приймає у власність та оплачує шиномонтажне обладнання, далі - «Обладнання» загальною вартістю 196 125 грн., що еквівалентно 7500 доларів США (а.с. 45-46). Відповідно до довідки про прийняття і реєстрацію заяви від 25.09.2024 вих. №13560/230-2024, адресованої [PERSON] , останнього слідчим СВ Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області повідомлено, що подана ним заява про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 438 КК України, а саме про те, що в серпні 2014 року військовослужбовцями збройних сил російської федерації внаслідок здійснення обстрілів населеного пункту м. Луганськ було частково пошкоджено належну йому квартиру, яка знаходиться у багатоквартирному житловому будинку, що розташований за адресою, [ADDRESS] та недобудований житловий будинок, що розташований за адресою: у [ADDRESS] . Окрім того, у квітні 2022 року у м. Сєвєродонецьк Луганської області, внаслідок здійснення обстрілів населеного пункту, пошкоджено належну [PERSON] автомайстерню та шиномонтаж, розташовані за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 16.09.2024, реєстраційний №12024020180000332 (а.с. 47). Факт внесення відомостей про кримінальне правопорушення, предбачене ч. 1 ст. 438 КК України, та відкриття кримінального проввадження №12024020180000332 за заявою [PERSON] підтверджується копією Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 16.09.2024 (а.с. 48). З копії рішення виконавчого комітету Тульчинської міської ради від 17.04.2024 № 155 судом встановлено, що малолітньому [PERSON] , [INFO] , який зазнав психологічного насильства внаслідок проживання в м. Сєвєродонецьк Луганської області та з 10.04.2023 проживає за адресою: [ADDRESS] , надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів (а.с. 49-50). Згідно копії витягу з рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 17.07.2019 № 854 судом встановлено, що статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, як такій, що зазнала психологічного насильства, моральних та психологічних страждань, що не потребують доведення, дітям та особам, яким під час здійснення антитерористичної операції не виповнилось 18 років, надано [PERSON] , [INFO] (а.с. 51). З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань судом встановлено, що [PERSON] , місце проживання [ADDRESS] , 04.06.2018 зареєструвався як фізична особа-підприємець, основний вид економічної діяльності: 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (а.с. 52). Згідно копії витягу з Реєстру платників єдиного податку [PERSON] , адреса: [ADDRESS] , з 04.06.2018 є платником єдиного податку 3 групи. Перелік видів господарської діяльності першої та другої груп згідно з КВЕД ДК 009:2010 (КВЕД-2005): 45.20 \~ \~ \~ \~Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; 63.99 \~ \~ \~ \~Надання інших інформаційних послуг, н.в.і.у.; 45.32 \~ \~ \~ \~Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; 49.32 Надання послуг таксі; 49.41 \~ \~ \~ \~Вантажний автомобільний транспорт; 49.42 Надання послуг перевезення речей (переїзду) (а.с. 53). Вирішуючи питання щодо обгрунтованості позовних вимог та того, чи підлягають вони задоволенню, суд виходить із такого. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження» (Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 51; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 59). Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, обмеження права на справедливий суд, зокрема шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція 1950 року) лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55; Fogarty v. the United Kingdom (скарга № 37112/97), рішення від 21 листопада 2001 року, § 33; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 55). ЄСПЛ неодноразово визнавав, що «надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29 червня 2011 року, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17 липня 2012 року, § 60). Таким чином, у контексті наведеної практики ЄСПЛ, застосування судового імунітету російської федерації у справі за позовом про відшкодування шкоди повинно мати законну мету, зокрема сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через дотримання міжнародного права. У той же час, збройна агресія проти України, здійснена російською федерацією в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, вчинені її збройними силами міжнародно-правові злочини в Україні виключають, з ініціативи російської федерації, питання ввічливості та добрих відносин між країнами. Це позбавляє застосування судового імунітету російської федерації, що обмежує право позивача на справедливий суд, законної мети. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, «обмеження буде несумісне з пунктом 1 статті 6 Конвенції 1950 року, якщо не існує розумної пропорції між використовуваними засобами та метою, яка переслідується». Також, при розгляді питання про доступ до суду в контексті застосування юрисдикційного імунітету держави, «необхідно переконатися, що обмеження, що застосовуються, не обмежують і не скорочують доступ, що залишився особі, таким чином або такою мірою, що порушується сама сутність права [доступу до суду]» (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55). В іншому випадку, повне перешкоджання у розгляді справи, без будь-якої провини з боку позивача, буде суперечити пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року (McElhinney v. Ireland (скарга № 31253/96), рішення від 21 листопада 2001 року, Окрема думка Судді L. Лукейдіса). Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя\~статті 82 ЦПК України), що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би російська федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду російської федерації. Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19 грудня 2016 року). Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті\~1,\~3 Основного Закону України). Суд враховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки. Пункт 122 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24 жовтня 2005 року, підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19 грудня 2016 року). Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія РФ проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. Відомим також є той факт, що 24 лютого 2022 року РФ здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до\~Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022\~Про введення воєнного стану в Україні, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3\~ст. 82 ЦПК України. Згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія\~це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії рф, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення рф до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. Згідно приписів ч. 1\~ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~- права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1\~ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень\~статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Згідно із ч. 2 цієї статті адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті. Відповідно до статті 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні. Згідно із ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Так, ч.ч. 5, 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної\~та моральної\~шкоди,\~заподіяної внаслідок\~тимчасової окупації\~держави Україна,\~юридичним особам,\~громадським об`єднанням,\~громадянам України,\~іноземцям та\~особам без\~громадянства,\~у повному\~обсязі покладається\~на Російську\~Федерацію як\~на державу,\~що здійснює\~окупацію.Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди рф. Відповідно до висновків Верховного Суду, наведених у постанові від 14.03.2018 у справі № 363/2981/16-ц, відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Суд також враховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією. 14.11.2022 Генеральна Асамблея ООН ухвалила резолюцію, відповідно до якої Асамблея визнала, що Російська Федерація має бути притягнута до відповідальності за будь-які порушення міжнародного права, міжнародного гуманітарного права та міжнародного права прав людини в Україні або проти неї. Крім того, Асамблея визнала необхідність створення міжнародного механізму відшкодування шкоди, збитків або шкоди, спричинених міжнародно-протиправними діями Російської Федерації. Рекомендовано створення Міжнародного реєстру збитків. Згідно з п.1 «Порядком визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації», затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року №326\~(в редакції\~постанови Кабінету міністрів України від 22 липня 2022 року №951, з наступними змінами і доповненнями) визначено що цей Порядок встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі - шкода та збитки), починаючи з 19 лютого 2014 року. В силу положень п.9 Порядку з метою подання до Реєстру збитків, завданих агресією Російської Федерації проти України, створеного Резолюцією Комітету Міністрів Ради Європи про створення Розширеної часткової угоди стосовно реєстру збитків, завданих агресією Російської Федерації проти України, CM/Res(2023)3 від 12 травня 2023 р. (далі - Реєстр збитків), заяв про відшкодування збитків, втрат чи шкоди, завданих починаючи з 24 лютого 2022 р. або пізніше на території України в межах її міжнародно-визнаних кордонів, включаючи її територіальні води, міжнародно-протиправними діями Російської Федерації в Україні або проти України (далі - заява), шкода та збитки класифікуються за категоріями, визначеними у пунктах 10-12 цього Порядку. Так, відповідно до п.п.1 п.10 Порядку суб`єктом подання заяви-фізична особа (категорія A) є, зокрема: шкода, спричинена примусовим переселенням з місця проживання, перебування у результаті або з метою уникнення негативних наслідків, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, що включає (підкатегорія A1): - вимушене переселення за межі України, - вимушений виїзд за межі України з територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, або тимчасово окупованих територій, або внаслідок пошкодження чи знищення житла через бойові дії та наявність статусу тимчасового захисту або його еквівалент в іноземних державах (крім Російської Федерації та Республіки Білорусь) (A1.1); - вимушене внутрішнє переміщення, - вимушене переселення в межах України з територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, або тимчасово окупованих територій, або внаслідок пошкодження чи знищення житла через бойові дії та перебування на обліку внутрішньо переміщених осіб (A1.2); Тобто законодавець визначає окремий вид немайнової шкоди, пов`язаний з вимушеним переселенням за межі України та із вимушеним внутрішнім переміщенням в межах України, з територій, на яких ведуться (велися) бойові дій та тимчасово окупованих територій. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч. 1\~ст. 1167 Цивільного кодексу України). Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до положень п. 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року\~розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. В пункті 10 зазначеної Постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст.\~12\~та\~81 ЦПК України. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19. В ході судового розгляду справи встановлено, що внаслідок збройної агресії російської федерації позивачка [PERSON] з чоловіком та дочкою були змушені залишити місце свого проживання та виїхати в 2014 році з м. Луганськ, а в квітні 2022 року вона з чоловіком, дочкою та девятимісячним сином були змушені виїхати з м. Сєвєвродонецьк Луганської області в зв`язку з окупацію вказаних міст. Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75, яким було затверджено «Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блоковані)», який був чинний до 22.12.2022, а також відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 11.12.2022 № 309, яким затверджено «Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» Луганський район з 07.04.2014 та Сєвєродонецька міська територіальна громада з 25.06.2022 по цей час є тимчасово окупованими російською федерацією територіями України. Отже, внаслідок збройної агресії Російської Федерації позивачка та її родина по цей час є вимушеними внутрішньо переміщеними особами, які внаслідок цього позбавлені можливості користуватися власним житлом та майном. Позивачка, її сімя втратили зв`язок із своєю власністю та можливість її контролювати, налагоджений побут, роботу, матеріальне забезпечення, сталі соціальні зв`язки, можливість вести повноцінне життя, були вимушено переселені, а також змушені розпочинати життя та налагоджувати свій побут, соціальні зв`язки в новому місці. Таким чином, встановлені міжнародними договорами, ратифікованими Україною, Конституцією і законами України права позивачки, її сімї істотно порушені. Вказане спричинило і продовжує спричиняти позивачці сильні та глибокі душевні страждання. Безумовно, ці обставини свідчать про заподіяну позивачці внаслідок збройної агресії російської федерації моральну (немайнову) шкоду, а саме: глибокі душевні страждання у зв`язку з порушеним її цивільним правом на мирне безпечне життя, на вільне володіння своїм майном, що залишилося на тимчасово окупованій територій, на недоторканість житла, на повагу до особистого життя, на свободу вибору місця проживання та вільне пересування. Також суд враховує, що разом з позивачкою у такій ситуації опинилися її неповнолітня дочка та її малолітній син, які, як і позивачка, до цього часу є вимушено переміщеними особами, позбавлені крім того внаслідок військової агресії, що супроводжується систематичними ракетними обстрілами усієї території України, права на мирне та безпечне дитинство. Усвідомлення цієї обставини, безумовно, поглиблює душевні страждання позивачки як матері. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який заявлений позивачкою у розмірі 2 000 000 гривень, є завищеним. В українській судовій практиці не застосовуються певні ставки для визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Суд при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди за рахунок російської федерації внаслідок збройної агресії проти України враховує висновки Верховного Суду, які викладено у постанові від 22 травня 2024 року у справі № 638/3891/22 (провадження № 61-8795св 23), у постанові від 31 липня 2024 року у справі № 686/14579/23(провадження № 61-8229св24). При вирішенні цієї справи, суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема зазначене позивачем рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), у якому суд вказав, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності, через змушене переселення із північної території Кіпру, у зв`язку з окупацію цієї частини Кіпру турецькими Збройними Силами, та визнав право заявниці на відшкодування моральної шкоди. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1\~ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6\~ст. 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1\~ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1\~ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування ( ч. 1\~ст. 80 ЦПК України\~). За змістом\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу ( групі однотипних доказів ), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу ( групи доказів ). Виходячи з\~\~викладеного\~\~вище,\~враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачки, її сімї, в тому числі неповнолітніх дітей, який триває вже десять років, суд доходить висновку про часткове задоволення позову [PERSON] та вважає, що з відповідача на її користь слід стягнути моральну шкоду в розмірі 1499190 гривень. Оскільки позов задоволено частково, а позивачка звільнена від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати з оплати судового збору у розмірі 15 140 грн., так як дана сума є максимальною при подачі позовної заяви до суду фізичною особою, і часткове задоволення позову в даному випадку не впливає на її розмір, На підставі викладеного,

Outcome: partial