Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-09 00:00:00

Заступник керівника Черкаської обласної прокуратури, діючи в інтересах держави в особі Уманської міської ради, звернувся до суду з позовом про скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та її витребування з чужого незаконного володіння, в обґрунтування зазначивши наступне. За даними державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Дашицькою Л.Л. 07.09.2017 за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0660 га з кадастровим номером 7110800000:02:005:1014, розташовану за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яку він придбав на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.09.2019 б/н у [PERSON] (далі за текстом Договір № 1). Договір № 1 зареєстровано того ж дня в реєстрі за № 44. У наступному, відповідно до договору про внесення змін і доповнень до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.05.2018 б/н (далі за текстом Договір № 2) сторонами внесено зміни до Договору № 1 та зазначено, що відчужувана земельна ділянка є власністю продавця, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 15.10.2002 серія ІІІ-ЧР 017477. Договір № 2 зареєстровано того ж дня в реєстрі за № 61. Черкаською обласною прокуратурою під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 364 КК України встановлено, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 15.10.2002 серія ІІІ-ЧР 017477, виданого на підставі договору купівлі-продажу АВТ № 939930 від 22.01.2001, управлінням Держземагентства в Уманському районі здійснено державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на земельну ділянку за кадастровим номером 7110800000:02:005:1014, площею 0,0660 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, за даними досудового слідства встановлено, що вищевказаній особі земельна ділянка у власність у передбаченому законом порядку не передавалась, оскільки Уманською міською радою відповідне рішення не приймалось та правочини щодо її набуття у власність [PERSON] не укладались, а право власності на неї зареєстровано на підставі підробленого, тобто незаконного Державного акту на право приватної власності на землю від 15.10.2002 серія ІІІ-ЧР 017477, що підтверджується висновками судових експертиз від 17.01.2020 № 2299/19-23, 24-26/20-23, проведеної експертом Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз та від 25.09.2019 № 1/1104, проведеної експертом Черкаського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Згідно з висновком технічної експертизи документів від 25.09.2019 № 1/1104 встановлено, що відбитки гербової печатки Уманської міської ради в Державному акті на право приватної власності на землю від 15.10.2002 серія ІІІ-ЧР 017477 нанесені не гербовою печаткою Уманської міської ради. Висновком судово-почеркознавчої експертизи від 17.01.2020 № 2299/19-23, 24-26/20-23 встановлено, що підпис у Державному акті на право приватної власності на землю від 15.10.2002 серія ІІІ-ЧР 017477 виконаний від імені інженера-землевпорядника [PERSON] іншою особою. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру земельна ділянка за кадастровим номером 7110800000:02:005:1014, площею 0,0660 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстрована 11.08.2017 на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, розробленої ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», але останніми повідомлено листом від 16.05.2019 № 10-28-689/2-19, що технічна документації на вказану земельну ділянку не виготовлялась. При допиті свідка [PERSON] від 10.08.2020, вона пояснила, що до Уманської міської ради із заявою про надання їй у власність земельної ділянки не зверталася, таку земельну ділянку не отримувала, не реєструвала ніякі права на земельну ділянку та державний акт не отримувала. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 15.10.2002 серія ІІІ-ЧР 017477, підставою його видачі [PERSON] зазначено договір купівлі-продажу АВТ № 939930 від 22.01.2001. Однак, згідно з даними розміщеними у повному витязі Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів інформація про договір АВТ № 939930 відсутня. Водночас, у ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження встановлено, що земельна ділянка, площею 0,0660 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , надана у приватну власність іншій фізичній особі - [PERSON] , на підставі підробленого рішення виконавчого комітету Уманської міської ради «Про приватизацію земельних ділянок» від 10.08.2000 № 368 (далі за текстом - рішення № 368). Отже, досудовим розслідуванням достовірно встановлено, що [PERSON] земельна ділянка у приватну власність у встановленому законом порядку Уманською міською радою, як власником, не передавалась. Разом з цим, відповідно до відомостей, розміщених в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно установлено, що право власності на спірну земельну ділянку площею 0,0660 га з кадастровим номером 7110800000:02:005:1014 зареєстровано за [PERSON] . Таким чином, встановлено факт незаконності вибуття спірної земельної ділянки із володіння власника територіальної громади м. Умань поза її волею, відновлення якого можливо лише шляхом витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Оскільки за результатами досудового розслідування кримінального провадження встановлено, що уповноваженим державою органом рішення про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0660 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , не приймалось, вищевказаний установлений законом порядок набуття права власності на земельну ділянку не дотримано. Вважає, що у даному випадку вірним способом захисту порушеного права є заявлення до суду віндикаційного позову в порядку, визначеному ст. ст. 387, 388 ЦК України. Так, відповідно до вимог ст. ст. 330, 387, 388 ЦК України право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника, не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника у такому випадку презумується і не припиняється із втратою ним цього майна. Відповідно до ст. 330 ЦК України, [PERSON] не набув право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7110800000:02:005:1014, тому вказана земельна ділянка повинна бути витребувана у нього на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України. При цьому, зазначає, що оскільки держава України в особі уповноваженого нею органу Уманської міської ради не висловила своєї волі, не була учасником правовідносин з надання земельної ділянки за кадастровим номером 7110800000:02:005:1014 у приватну власність [PERSON] її відчуження у послідуючому [PERSON] , підстав визнавати недійсними рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 10.08.2000 № 368, договору від 07.09.2017 між [PERSON] та [PERSON] немає. Натомість, земельна ділянка може бути витребувана у [PERSON] , як така, що вибула з володіння належного власника поза його волею. Однією з істотних підстав для задоволення віндикаційного позову є підтвердження права власності позивача на предмет спору. У даному випадку це право підтверджується ст. ст. 13, 14 Конституції України. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Спірна земельна ділянка до її незаконного набуття [PERSON] (первинним набувачем) перебувала у комунальній власності Уманської міської ради. Уманська міська рада визначена прокурором позивачем у справі, як особа, яка наділена повноваженнями щодо розпорядження землями територіальної громади в межах, визначених Земельним кодексом України, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного законодавства, тобто є уповноваженим на захист інтересів держави органом у спірних правовідносинах. Згідно положень ст.ст. 5, 7 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. За приписами ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Таким чином, представництво прокурором інтересів держави в особі Уманської міської ради у цій справі є обґрунтованим. Необхідність реагування органів прокуратури з метою захисту інтересів держави виникла у зв`язку з бездіяльністю Уманської міської ради в частині повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно, поза її волею. Таким чином, звернення прокурора до суду з цим позовом спрямовано на захист конкретного державного, майнового інтересу у сфері охорони від незаконного вибуття та використання землі, як національного багатства. Представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом, згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Виконуючи покладені на органи прокуратури функції та завдання, реалізуючи надані чинним законодавством України повноваження, заступник керівника Черкаської обласної прокуратури звертається до суду з цією позовною заявою в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Уманської міської ради, якою, за фактом отримання відповідачем земельної ділянки шляхом вчинення кримінально-караного діяння, не вжито заходів, в тому числі в судовому порядку, щодо витребування земельної ділянки з незаконного володіння. Необхідність реагування органів прокуратури з метою забезпечення інтересів держави виникла у зв`язку з бездіяльністю Уманської міської ради, оскільки будь-яких заходів, у тому числі цивільно-правового характеру щодо захисту законних інтересів держави в частині повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно, позивачем не вживалося, досудове врегулювання спору не здійснювалося. Уманською міською радою не надано доказів на підтвердження вжиття нею заходів з контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів у спірних правовідносинах, що свідчить про нездійснення уповноваженим органом місцевого самоврядування покладеного на нього законом обов`язку із захисту державних інтересів. З метою з`ясування питання, чи вживались, чи будуть вживатись Уманською міською радою заходи цивільно-правового характеру щодо повернення спірної земельної ділянки у комунальну власність на її адресу 20.08.2021 № 05/1-949 вих.21 обласною прокуратурою направлено відповідний лист. Уманська міська рада листом від 27.08.2021 № 01/01-21/9252/01/01-20/8035 повідомила, що заходи представницького характеру щодо витребування на її користь спірної земельної ділянки не вживались. Ураховуючи, що на цей час Уманською міською радою до [PERSON] , [PERSON] самостійно позов не пред`явлено, це є підставою вважати її бездіяльність, як уповноваженого органу очевидною, а наявність підстав для вжиття заходів представницького характеру органами прокуратури належно обґрунтованими. Оскільки Уманською міською радою, як органом якому законом надано контрольні функції, а також право на розпорядження спірною земельною ділянкою, заходів на захист інтересів держави у спірних правовідносинах не вжито, органи прокуратури відповідно до ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» зобов`язані звернутися до суду в інтересах держави в особі Уманської міської ради про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. Сам факт незвернення до суду Уманської міської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав би змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Внаслідок незаконного набуття у приватну власність земельної ділянки відбулось порушення інтересів держави, права власності Українського народу на землю, закріпленого у ст. ст. 13, 14 Конституції України. Правовідносини, пов`язані з протиправним вибуттям земель із державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес. Просить суд визнати незаконним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю від 15.10.2002 серія ІІІ-ЧР 017477 про передачу [PERSON] (с. Квітка, Новоукраїнський р-н, Кропивницька обл., РНОКПП [NUMBER] ) земельної ділянки площею 0,0660 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Витребувати від [PERSON] на користь Уманської міської ради земельну ділянку площею 0,0660 га, кадастровий номер 7110800000:02:005:1014, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати по справі стягнути з відповідача на користь Черкаської обласної прокуратури. Від представника відповідача [PERSON] адвоката Тарасова С.О. на адресу суду надійшов відзив на позов, у якому зазначив про те, що його довіритель [PERSON] не погоджується з позовними вимогами, вважає позов безпідставним та необґрунтованим, а порушення прав Уманської міської ради недоведеними належними та допустимими доказами виходячи з наступного. У відповідності до вимог чинного законодавства, кожна сторона обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлених сторонами вимог та наданих ними доказів. Вважає, що Уманська міська рада в особі її представника заступника керівника Черкаської обласної прокуратури Підорич С. не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач є безсумнівним власником спірної земельної ділянки. Про відсутність порушеного права позивача на спірну ділянку свідчать надана представником позивача Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.08.2021 № 272030439, з якої вбачається, що право власності на спірну ділянку Уманської міською радою ніколи не набувалося і остання не була її власником, а відтак, наявності волі позивача на зміну власника спірної земельної ділянки не було необхідно. Відповідач [PERSON] критично ставиться до доводів представника позивача про те, що згідно ст. ст. 13, 14 Конституції України та ч. 3 ст. 83 ЗК України земельна ділянка перебувала у власності Уманської міської ради, оскільки така позиція ґрунтується на припущеннях представника позивача, на яких не може відбуватися доказування у цивільному судочинстві. Крім того, із поданих представником позивача доказів, право власності на спірну земельну ділянку набуто [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.01.2001, який позивач не оскаржує, як підставу набуття права власності на спірну земельну ділянку. Станом на 06.09.2021, договір купівлі-продажу від 22.01.2001 судом не визнано недійсним та будь-яких доказів його недійсності не надано ні Уманською міською радою, ні представником позивача заступником керівника Черкаської обласної прокуратури Підорич С. Відповідач [PERSON] також критично оцінює доводи представника позивача про те, що у повному витязі з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів відсутня інформацію про договір АВТ № 939930 (представник відповідача зазначає, що вказаний доказ не є належним), адже відсутність такої інформації у вищевказаному Єдиному реєстрі не свідчить про недійсність договору купівлі-продажу від 22.01.2001. Наведення представником позивача обставин, з якими закон пов`язує недійсність договору купівлі-продажу від 22.01.2001 щодо обов`язкового нотаріального посвідчення є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки у 2001 році законом не встановлювалася обов`язкова вимога щодо нотаріального посвідчення саме договору купівлі-продажу земельної ділянки і посвідчення такого договору могло бути здійснено виключно за добровільною згодою сторін договору. Крім того, позивач та його представник не надали належних та допустимих доказів, того, що підпис зроблений від імені [PERSON] є підробленим, а відтак відсутності волі останньої на вчинення правочину від 22.01.2001. Щодо листа Уманської міської державної нотаріальної контори від 13.08.2019 № 1401/01-16, [PERSON] стверджує про те, що вказаний доказ є недопустимим, а сам лист не є довідкою про вчинення нотаріальних дій, яка може бути належним доказом встановленим ст. 8 ЗУ «Про нотаріат». Беручи до уваги, що право власності на спірну земельну ділянку набуте правомірно [PERSON] до 01.01.2002, а протилежного позивачем у цій справі не доведено належними та допустимим доказами, а отже за [PERSON] зберіглося право власності на спірну земельну ділянку в силу вимог пункту 7 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ. Сільбер Іллель критично оцінює доводи представника позивача про те, що право власності на земельну ділянку зареєстровано на підставі підробленого державного акту на право приватної власності на землю від 15.10.2002, що нібито підтверджується висновками судових експертиз від 17.01.2020 № 2299/19-23, 24-26/20-23, проведених експертом Черкаського відділення Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Так, як вбачається із наданого представником позивача висновку експерта від 17.01.2020 на сторінці 8, якого експертом вказано, що об`єкти дослідження відмічені відтиском штампу «ЧВ КНДІСЕ № __», зразки відтиском печатки «Зразок Черкаського відділення КНДІСЕ». Натомість наданий представником позивача державний акт на право приватної власності на землю від 15.10.2022 серія ІІІ-ЧР 017477 не містить відтиск штампу «ЧВ КНДІСЕ № __», зразки відтиском печатки «Зразок Черкаського відділення КНДІСЕ», що свідчить про те, що саме оригінал Державного акту на право приватної власності на землю від 15.10.2022 серія ІІІ-ЧР 017477 не надавався експерту на дослідження. Крім того, сам висновок експерта суперечить матеріалам справи, викликає сумніви у його правильності. Висновок не містить графічних зображень про які йде мова за текстом висновку, графічного зображення досліджуваного об`єкту державного акту, і підпису особи, справжність якої досліджувалася. Експертом не надано категоричного висновку про те, що підпис від імені [PERSON] у відповідній графі державного акту виконано іншою особою. Сам висновок експерта вважають недопустимим доказом, оскільки він складений на порушення ст. 102 ЦПК України на замовлення іншої особи (слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси), судом який не розглядає цивільну справу, і на порушення п. 1.4 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 підпис на державному акті на право приватної власності на землю від 15.10.2002 серія ІІІ-ЧР 017477 не пред`являвся безпосередньо фізичній особі [PERSON] . Експерт використав об`єкти дослідження під час складання висновку, які не було йому надано слідчим суддею Придніпровського районного суду м. Черкаси на підставі ухвали від 02.09.2019 у справі № 711/7027/19, а саме експериментальні зразки печатки Уманської міської ради народних депутатів Черкаської області. Експерт змінив самостійно питання, яке було поставлено слідчим суддею Придніпровського районного суду м. Черкаси в ухвалі від 02.09.2019, з порушенням порядку призначення експертиз. Експертиза могла бути призначена лише у кримінальному провадженні на підставі ухвали слідчого судді, а не листа слідчого. Експерт, в порушення науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, не врахував того, що вільні зразки слід відшукувати серед відбитків, які за часом виконання якомога більше наближені до досліджуваного відбитку, і не пересвідчився, що вільні зразки печатки мають безсумнівне походження; не врахував різну якість паперу на якому нанесено печатку; не отримав для проведення експертизи документи з відтисками печатки, які подавалися до органів виконавчої влади, органів реєстрації, дозвільної системи, банківських установ, контролюючих органів (податкової інспекції), з відміткою про надходження до них (штамп канцелярії установи, дата надходження, вихідний номер, підпис працівника канцелярії) за період 2002 року, а саме за період, якому відповідає дата на документі, що підлягає дослідженню, адже зразки печатки надаються за кожен місяць, за різні дати, у тому числі й за дату, якою датований наданий на дослідження документ. Під час проведення експертизи і складання висновку від 25.09.2019 № 1/1104 експерт не позначив відповідними штампами документальні матеріали, які були об`єктами дослідження та зразками. Вважає, що такі порушення, допущені експертом, свідчать про неможливість безсумнівно стверджувати про те, що наданий саме представником позивача державний акт на право приватної власності на землю від 15.10.2022 серія ІІІ-ЧР 017477 був взагалі об`єктом дослідження і є підробленим. Звернення до суду саме з віндикаційним позовом, полягає у відновленні становища, що існувало до порушення права власності, шляхом повернення майна у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення у власника усього комплексу його правомочностей. Звертаючись з віндикаційним позовом до суду, позивач насамперед має підтвердити своє право власності на витребувану річ або інше титульне право на річ, покликаючись на ті чи інші докази. Проте, з огляду на докази, подані до позовної заяви представником позивача, на думку його довірителя [PERSON] , ні позивач, ні його представник не довели належними та допустимими доказами наявності усіх необхідних елементів для віндикації спірного майна. Позивач має довести наявність таких обов`язкових елементів даного способу захисту права власності: позивач є безсумнівним власником майна, що витребовується; майно, що є предметом віндикації вибуло з володіння позивача поза його волею; відсутні правові підстави для вибуття спірного майна з володіння позивача. Для визначення добросовісності набувача на об`єкт нерухомого майна, крім приписів ст. 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяжень, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Як визначено ст. 331 ЦПК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки і при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.09.2019 покладався на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого спірна земельна ділянка не перебувала у власності Уманської міської ради. Оскільки згідно наданого разом з позовом витягу з Державного реєстру речових прав, Уманська міська рада не була власником спірної земельної ділянки, а відтак і спірна земельна ділянка вибути без волі Уманської міської ради фізично не могла. Також у відповідності до довідки від 10.02.2005, яка видана ЧООБТІ, будинок розміщений на земельній ділянці загальною площею 1666 кв.м, і знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.2000 за реєстровим № 2539 та договору купівлі-продажу від 09.09.2004 за реєстрованим № 5998. Крім того, [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 29.09.2004 за реєстровим № 6497 придбав частину земельної ділянки у громадянки [PERSON] , якій на праві власності належали спірна земельна ділянка згідно державного акту на право приватної власності на землю виданого громадянину України від 04.02.1998, у вказаному державному акті є відмітки щодо переходу прав власності, як на будинок в цілому, так і земельну ділянку площею 1666 кв.м, до складу якої входить спірна земельна ділянка. Позивачем до позову надано лист ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 06.04.2018, у якому підтверджено, що спірна земельна ділянка в 1958 році була надана [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку. Рішення про вилучення земельної ділянки чи її частини не приймалося. 04.02.1998 на ім`я [PERSON] було оформлено державний акт на право приватної власності на землю, згідно якого 0,1000 га були передані для обслуговування житлового будинку, а 0,0666 га були залишені в спільному постійному користуванні. Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.06.2000 було відчужено будинок [ADDRESS] , який розташований на присадибній земельній ділянці розміром 1666 кв.м і такий договір був зареєстрований в Уманському міському відділі земельних ресурсів. Також було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був зареєстрований в Уманському міському відділі земельних ресурсів. Тобто спірна земельна ділянка з 1958 року перебувала у приватній власності у фізичної особи [PERSON] , тобто не вибувала без волі позивача з його власності, і до створення позивача як юридичної особи не була власністю останнього, що підтверджується наданими ними письмовими доказами. Крім того, представник відповідача зазначає про те, що подані представником позивача докази разом із позовною заявою від 30.08.2021, здобуті у кримінальному провадженні № 42017251100000026 від 21.06.2017 у порушення вимог ст. 219 КПК України і є недопустимими, адже зібрані у кримінальному провадженні поза межами 18-ти місячного строку здійснення досудового розслідування. Проведення досудового розслідування і збір доказів у кримінальному провадженні процесуальний строк розслідування якого закінчився, порушує принцип правової визначеності та верховенства права, як основних засад здійснення цивільного судочинства. У зв`язку із зазначеним, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, також просить покласти на позивача витрати на правову допомогу. Прокурор Бурлака В.П. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд позов задовольнити. Зазначила, що спірна земельна ділянка перебувала у комунальній власності м. Умані, але із відповідного державного реєстру стало відомо, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за [PERSON] і таке право власності за ним було зареєстроване в зв`язку з придбанням такої земельної ділянку у [PERSON] , право власності за якою, в свою чергу, підтверджувалося державним актом від 15.10.2002 серія ІІІ-ЧР 017477. Але як було встановлено, в ході досудового розслідування в межах кримінального провадження, яке проводилося внаслідок виявлення незаконного вибуття земель підпорядкованих Уманській міській раді, державний акт, виданий на ім`я [PERSON] є підробленим, що було підтверджено висновком експерта, а саме було встановлено, що відтиск печатки зроблено не гербовою печаткою, а підпис інженера-землевпорядника зроблений іншою особою. Крім того, було встановлено, що [PERSON] земельна ділянка у власність у передбаченому законом порядку не передавалася, оскільки таке рішення Уманською міською радою не приймалося. Сама [PERSON] надавала пояснення, що вона дійсно не зверталася до Уманської міської ради із заявою про надання їй у власність земельної ділянки та таку земельну ділянку не отримувала і державний акт не оформлювала. Надані до суду докази в сукупності свідчать про те, що рішення Уманською міською радою про виділення [PERSON] , чи будь-кому іншому земельної ділянки не приймалось, право власності за останньою було зареєстровано на підставі підробленого, незаконного рішення, що підтверджується, в тому числі і висновком експерта. Таким чином зазначена земельна ділянка, яка є предметом спору, вибула з володіння Уманської міської ради поза її волею та в подальшому незаконно передана у володіння відповідача. Щодо заяви представника відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності, прокурор зазначила про те, що Уманська міська рада, яка є позивачем у цій справі, на час проведення експертизи, якою визнано факт підробки документу, процесуального статусу у кримінальному провадженні не мала, а тому їй відомо про результати проведеної 30.08.2018 судової технічної експертизи рішення № 368 не було. Статусу потерпілої особи у кримінальному провадженні Уманська міська рада набула лише 21.04.2020 і лише після цього змогла ознайомитися з матеріалами кримінального провадження та дізнатися про порушене своє право. Також про незаконність вибуття з комунальної власності територіальної громади міста Умані спірної земельної ділянки міській раді стало відомо з листа Черкаської обласної прокуратури від 20.08.2020 № 15/1-949вих.21. Тобто при зверненні до суду з цим позовом, було дотримано встановлених законом строків позовної давності. У зв`язку з цим, просить суд позов задовольнити. Представник позивача Уманської міської ради Семенюк О.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, оскільки рішення про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки Уманською міською радою не приймалося, [PERSON] не зверталася до Уманської міської ради з відповідною заявою про приватизацію земельної ділянки. Той екземпляр рішення, згідно якого було видано архівний витяг та на підставі якого [PERSON] набула право власності на земельну ділянку, є підробленим. У зв`язку з чим, просить суд позов задовольнити. Представник відповідача Тарасов С.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, позов вважає необґрунтованим та безпідставним. Пояснив, що його довіритель [PERSON] придбав земельну ділянку, уклавши відповідний договір та належним чином оформив право власності на вказану земельну ділянку. Вважає, що позивачем взагалі не доведено, що земельна ділянка перебувала у комунальній власності Уманської міської ради. Посилання позивача на те, що договір купівлі-продажу від 22.01.2001, який взагалі-то є неналежним доказом, на підставі якого [PERSON] володіла спірною земельною ділянкою, не зареєстрований у реєстрі, є безпідставними, оскільки до 2002 року такі договори не реєструвалися нотаріусами і не вносилися до реєстру. Крім того, позивачі не вказують на те, що підпис [PERSON] у договорі купівлі-продажу земельної ділянки є підробленим, а тому відсутність її волі на вчинення правочину від 22.01.2001. Також вважає, що висновки експертів, які нібито підтверджують підробленість державного акту та рішення Уманської міської ради, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки вони виготовлені у порушення норм законодавства. До висновків експертів не додані досліджувані докази, а тому незрозуміло, що експертом досліджувалося, чи оригінал якогось документу чи інша його копія. Також така експертиза була проведена не на замовлення позивача чи його представника саме в межах цієї справи, а тому з цих причин не може бути належним доказом у цій справі. Крім того, його довіритель, ще у 2004 році придбав частину спірної земельної ділянки у [PERSON] , якій така земельна ділянка належала на підставі державного акту на землю виданого 04.02.1998. Тобто ця земельна ділянка перебувала у власності фізичної особи до створення позивача як юридичної особи, а тому і не вибувала із власності останнього. Крім того, зазначає, що позивач звернувся до суду з цим позовом за межами строків позовної давності оскільки позов надійшов до суду 06.09.2021, а згідно листа, доданого прокурором до позову, яким нібито установлено факт протиправності вибуття земельних ділянок з комунальної власності на підставі висновку експерта у кримінальному провадженні від 30.08.2018, тобто саме з цієї дати і слід відраховувати строк позовної давності, тому такий сплив 30.08.2021. У зв`язку із зазначеним просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, та покласти на позивача витрати, пов`язані з отриманням його довірителем правової допомоги. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`являлася, про розгляд справи повідомлена у встановленому порядку, про причини неявки суд не повідомляла. Суд, вислухавши прокурора, представника позивача, представника відповідача та дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до п.3 ч. 1, ч.2 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює: представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом. Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Відповідно до абзацу 1 та 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження: 1) звертатися до суду з позовом (заявою, поданням); 2) вступати у справу, порушену за позовом (заявою, поданням) іншої особи, на будь-якому етапі судового провадження; 3) ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи; 4) брати участь у розгляді справи; 5) подавати цивільний позов під час кримінального провадження у випадках та порядку, визначених кримінальним процесуальним законом; 6) брати участь у виконавчому провадженні при виконанні рішень у справі, в якій прокурором здійснювалося представництво інтересів громадянина або держави в суді; 7) з дозволу суду ознайомлюватися з матеріалами справи в суді та матеріалами виконавчого провадження, робити виписки з них, отримувати безоплатно копії документів, що знаходяться у матеріалах справи чи виконавчого провадження (ч. 6 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»). Таким чином, наведена вище норма закону передбачає різні форми представництва прокуратурою в суді, серед яких є, зокрема, така форма представництва як звернення до суду з позовом. У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99. Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України). У позовній заяві прокурор обґрунтовує наявність підстав для подання позову в інтересах держави в особі Уманської міської ради порушенням інтересів держави, яке полягає в незаконному вибутті земельної ділянки з комунальної власності територіальної громади. Статтями 13, 14 Конституції України, ст. 1-3 ЗК України, ст. 324 ЦК України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, зокрема, землі лісогосподарського призначення можуть використовуватися лише спеціалізованими лісогосподарськими підприємствами, для лісогосподарських потреб, які зобов`язані здійснювати комплект заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до положень Закону України «Про прокуратуру» прокурор набуває право на представництво інтересів держави в суді, зокрема, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно, що виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень (він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається). З наведених положень процесуального законодавства вбачається, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. Відповідна правова позиція викладена в пункті 5.6 постанови Верховного Суду від 16.04.2019 року у справі № 910/3486/18. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18 (п.6.43) зазначає, що сам факт незвернення відповідного державного органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф. В. проти Франції»). Водночас, є категорія справ, де Європейський суд з прав людини відзначив, що сторонами цивільного провадження є позивач та відповідач, яким надаються рівні права, зокрема право на юридичну допомогу. Підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян або коли потрібно захистити інтереси держави (п.35). У зв`язку із зазначеним, суд прийшов до висновку, що звертаючись до суду з позовом, прокурор відповідно до вимог ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» належним чином обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави в суді, визнав у чому полягає порушення інтересів держави та правильно визначив орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що прокурор правомірно звернувся з цим позовом в інтересах держави в особі Уманської міської ради. Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимоги ст. 264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що згідно витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованого 11.08.2017 за № НВ-7105883242017, на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), 11.08.2017 ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» [PERSON] , в Управлінні Держземагенства в Уманському районі зареєстровано земельну ділянку кадастровий номер 7110800000:02:005:1014, розташовану за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, із категорій земель: землі житлової та громадської забудови. Власність приватна, власник [PERSON] , розмір земельної ділянки 0,0660 га. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, сформованого 27.08.2021 за № 272030439, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серія та номер: 44 від 07.09.2017, приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу; договору про внесення змін і доповнень до договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 62, виданий 14.05.2018 приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Дашицькою Л.Л., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36968684 від 07.09.2017, за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер 7110800000:02:005:1014, площею 0,066 га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до вказаного інформаційного витягу, попереднім власником, тобто продавцем вищевказаної земельної ділянки є [PERSON] . Така земельна ділянка належала останній на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серія та номер: ІІІ-ЧР 017477, що виданий 15.10.2002 Уманською міською радою. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36636391 від 16.08.2017, [PERSON] , виконавчий комітет Іванівської сільської ради Уманського району Черкаської області. Згідно копії договору купівлі-продажу, укладеного 07 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Дашицькою Л.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 44, [PERSON] продала, а [PERSON] купив земельну ділянку площею 0,0660 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 7110800000:02:005:1014, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку. Згідно п. 2 вказаного договору, зазначено, що відчужувана земельна ділянка належить [PERSON] на підставі цивільно-правового договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.01.2001 АВТ № 939930, посвідченого Державним актом на право приватної власності на землю від 15.10.2002 серія та номер ІІІ-ЧР № 017477. У п. 6 Договору зазначено про те, що згідно з даними, що містяться в Витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11.08.2017 НВ-7105883242017, обмеження (обтяження) щодо земельної ділянки не зареєстровані. Крім того, між [PERSON] та [PERSON] 14 травня 2018 року було укладено договір про внесення змін і доповнень до договору купівлі-продажу земельної ділянки, і цим договором було, в тому числі уточнено, що відчужувана земельна ділянка належала продавцю [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЧР № 017477, виданого 15.10.2002, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 2896. Також у відповідності до державного акту ІІІ-ЧР № 017477, виданого 15.10.2002, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 2896, на якому наявний підпис інженера-землевпорядника [PERSON] , та відтиск печатки Уманської міської ради, [PERSON] , яка мешкає в с. Квітка, Новоукраїнського району, на підставі договору купівлі-продажу АВТ № 939930 від 22 січня 2001 року, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0660 га, розташовану на території Уманської міської ради по [ADDRESS] . Землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку. У відповідності до відомостей про право власності, виготовлених та наданих Управлінням Держземагенства в Уманському районі, за [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку; документом, що посвідчує право є Державний акт на право приватної власності на землю від 15.10.2002 ІІІ-ЧР 017477, а документом, який є підставою для виникнення права є цивільно-правовий договір купівлі-продажу земельної ділянки від 22.01.2001 АВТ № 939930. Згідно повідомлення ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 06.04.2018 за №144/37-227/18/64-А, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,1666 га у 1958 році була надана [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку. Рішення про вилучення земельної ділянки чи її частини не приймалося. 04.02.1998 на ім`я [PERSON] було оформлено державний акт на право приватної власності на землю, згідно якого 0,1000 га були передані для обслуговування житлового будинку, а 0,0666 га були залишені в спільному постійному користуванні. За наявними в міськрайонному управлінні Держгеокадастру в Уманському районі та м. Умані документами: відповідно до запису № 1925 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, на ім`я [PERSON] , 11.12.2000 було зареєстровано та видано державний акт серії ЧР-23 № 1925 на право власності на земельну ділянку площею 0,0660 га за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 31.10.2000, який 11.12.2000 був зареєстрований в Уманському міському відділі земельних ресурсів за реєстровим номером АВТ 939033. Відповідно до запису № 2896 в Книзі записів реєстрації державних актів на право на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, на ім`я [PERSON] , 15 жовтня 2002 року було зареєстровано та видано державний акт серія ІІІ-ЧР № 017477 на право власності на земельну ділянку площею 0,660 га за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 22 січня 2001 року, який 15 жовтня 2002 було зареєстровано в Уманському міському відділі земельних ресурсів за реєстровим номером АВТ 039930. Відповідно до запису № 018577800053 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, на ім`я [PERSON] 31 січня 2005 року було зареєстровано та видане Державний акт серія ЧР № 008492 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] для обслуговування жилого будинку на підставі договору купівлі-продажу від 29 вересня 2004 року, який 31 січня 2025 року було зареєстровано в Уманському міському відділі земельних ресурсів за реєстровим номером АВК 947183. Відповідно до повідомлення Уманської міської державної нотаріальної контори від 13.08.2019 за № 1401/01-16, направленого на адресу ст.слідчого СУ ГУНП в Черкаській області Падалки Б.В., договір купівлі-продажу земельної ділянки від 22 січня 2001 року бланк АВТ 939930 по [ADDRESS] , кадастровий номер 7110800000:02:005:1014, на ім`я [PERSON] , у вказаній нотаріальній конторі не посвідчувався. Крім того, Черкаською філією ДП «Національні інформаційні системи» 21.08.2019 за № 2489/40-40 на запит ст. слідчого СУ ГУ НП в Черкаській області Падалки Б.В. направлено повні витяги з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів №№ 148531882, 148532273 від 21.08.2019 і згідно повного витягу № 148531882 від 21.08.2019 бланка АВТ 939930 не існує. Згідно з протоколом допиту свідка [PERSON] від 10.08.2020, складеного старшим слідчим СУ Падалка Б.В., [PERSON] пояснила, що до Уманської міської ради із заявою про надання їй у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд не зверталась. Земельну ділянку площею 0,0660 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] від Уманської міської ради не отримувала. Про те, що за нею зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку їй відомо не було, Державний акт на право приватної власності на землю від 15.10.2002 серія ІІІ-ЧР 017477 вона не оформлювала. Згідно з висновком технічної експертизи документів від 25.09.2019 № 1/1104 встановлено, що відбитки гербової печатки Уманської міської ради, в тому числі на Державному акті\~на право приватної власності на землю від 15.10.2002 серія ІІІ-ЧР 017477 нанесені не гербовою печаткою Уманської міської ради. У вказаному висновку експертом деталізовано, на підставі чого було проведено таку експертизу, а також зазначено про те, які саме експерту надавалися документи для проведення експертизи. Описано, яким чином експерту були направлені документи на дослідження, їх упакування, перелік тощо. І спірний державний акт (саме оригінал) серії ІІІ-ЧР № 017477 знаходився у запакованому конверті із пояснювальними написами. Також у цьому конверті знаходилися вільні зразки відбитку гербової печатки Уманської міської ради Черкаської області, експериментальні зразки гербової печатки. До висновку експертом додано фотозображення досліджуваних документів, із роз`ясненням кожного елементу дослідження. Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 17.01.2020\~№\~2299/19-23, \~24-26/20-23 встановлено, що підпис у Державному акті на право приватної власності на землю від 15.10.2002 серія ІІІ-ЧР 017477 виконаний від імені інженера-землевпорядника Кузуба В.В. іншою особою. Експертом також вказано про те, що для проведення експертизи надано, в тому числі державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-ЧР № 017477 та інші державні акти, які досліджувалися. Відображено, що об`єкти дослідження та документи із зразками почерку на експертизу надані упакованими у паперовий конверт. На момент отримання даних документів конверт було заклеєно, цілісність не пошкоджена. Об`єкти надані на експертизу відповідають переліку вказаному у супровідному листі. У відповідності до листа Черкаської обласної прокуратури від 20.08.2021 за № 15/1-949вих.21, направленого на адресу Уманської міської ради, повідомлено про те, що під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 364 КК України, встановлено незаконність вибуття землі із комунальної власності м. Умань, в тому числі це стосувалося спірної земельної ділянки з кадастровим номером 7110800000:02:005:1014 площею 0,0660 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Прокурор у вказаному листі просив у найкоротший термін, в межах строку позовної давності, повідомити Черкаську обласну прокуратуру чи вживались, у тому числі у судовому порядку, Уманською міською радою заходи з метою захисту державних інтересів та усунення порушень та чи планується вжиття таких заходів у майбутньому. Згідно відповіді міського голови № 01/01-21/9252/01/01-20/8035 від 27.08.2021, на вищевказаний лист від 25.08.2021 від 20.08.2021 № 15/1-949вих21 Черкаської обласної прокуратури повідомлено, що позовних заяв про скасування державного акту на право власності на земельні ділянки, зазначені в листі та витребування їх з чужого незаконного володіння, подано не було. Представником відповідача в ході розгляду справи, в підтвердження своїх заперечень було надано додаткові докази. Так, у відповідності до довідки Уманського виробничого відділку ЧООБТІ від 10.02.2005 відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом 20.06.2000 реєстр за № 2539 та договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом 09.09.2004, реєстрі за № 5998, є власником будинку за адресою: [ADDRESS] . Зазначене також підтверджується договорами купівлі-продажу частки будинку від 09.09.2004, витягом про його реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, виданим 09.09.2004 за № 98541; дублікатом договору купівлі-продажу частки будинку від 20.06.2000, виданого 29.09.2003 Очеретяною В.В., приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області замість втраченого. Крім того, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.09.2004, зареєстрованого в реєстрі за № 6497, посвідченого Очеретяною В.В., приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області, відповідач [PERSON] прийняв за грошову суму земельну ділянку, площею 1000 кв.м., надану для обслуговування житлового будинку, яка знаходиться у [ADDRESS] та витягом про реєстрацію такого правочину в Державному реєстрі, виданому 19.09.2004 за № 153194. Вказана земельна ділянка належала продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 135310, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 5542, виданого Уманською міською радою Черкаської області 20 вересня 2004 року, відповідно до рішення виконавчого комітету Уманської міської ради Черкаської області № 494 від 11 грудня 1997 року. У відповідності до державного акту серії ЧР, з відміткою «архівний», [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Уманської міської ради № 494 від 11 грудня 1997 року передано земельну ділянку площею 0,1666 га, розташовану на території Уманської міської ради, для обслуговування житлового будинку 0,1000 га, в спільному користуванні 0,0666 га. Згідно ухвали Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 24.02.2022 (справа № 396/844/22, провадження № 1-кп/396/191/22) у кримінальному провадженні відносно обвинуваченої [PERSON] , [INFO] , було установлено, що згідно сформульованого обвинувачення [PERSON] обвинувачується в тому, що\~07.09.2017 використала завідомо підроблені документи, шляхом подачі їх приватному нотаріусу Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області з метою укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке їй не належало за наступних обставин. Так, влітку 2017 року, більш точніший час органом досудового розслідування не встановлено, приватний нотаріус Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Дашицька Людмила Леонідівна, діючи разом із іншими невстановленими особами, перебуваючи на території ФГ Омельяненко в с. Іванівка Новоукраїнського району Кіровоградської області, що розташоване за адресою [ADDRESS] , маючи умисел на заволодіння чужим майном, а саме земельною ділянкою, яка перебувала у власності територіальної громади м. Умань, запропонувала своїй добре знайомій [PERSON] надати послугу, яка полягала в оформленні на своє ім`я земельної ділянки на території м. Умань, з подальшим продажем особі, на яку вона вкаже пізніше. Враховуючи, що [PERSON] перебувала з нотаріусом в товариських відносинах, на пропозицію [PERSON] погодилася. В період часу липень-серпень 2017 року [PERSON] , використовуючи невикористаний бланк державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії III-ЧР №017477, переслідуючи умисел на незаконне заволодіння чужим майном, а саме земельною ділянкою, яка перебувала в комунальній власності територіальної громади м. Умань, та на праві постійного спільного користування у [PERSON] , що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ЧР від 04.02.1998, який виданий на підставі рішення виконавчого комітету Уманської міської ради №494 від 11.12.1997, за попередньою змовою з іншими особами, які достовірно знаючи положення ст.ст. 118, 121 Земельного кодексу України, якими визначений порядок безоплатного отримання земельних ділянок у приватну власність громадянами України із земель державної або комунальної власності, діючи умисно, з корисливих мотивів, не маючи права видавати та посвідчувати відповідні документи, здійснили складання і видачу завідомо неправдивих документів, шляхом внесення до офіційних документів, а саме: до не використаного бланку суворої звітності державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії III-ЧР №017477, внесли завідомо неправдиві відомості, про те, що [PERSON] , яка проживає за адресою: с. Квітка Новоукраїнського району Кіровоградської області, на підставі договору купівлі-продажу серії АВТ №939930 від 22.01.2001, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0660 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , із вказанням цільового призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку. Документ подали державним органам для реєстрації права власності на земельну ділянку. Далі державний акт зареєстрували в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №2896, який погоджений 15.10.2002 головою Уманської міської ради Бодровим Ю.І. та інженером-землевпорядником [PERSON] , рукописні написи та підпис від імені [PERSON] в якому виконала невстановлена слідством особа, який скріпили завідомо підробленим відбитком гербової печатки Уманської міської ради Черкаської області. Таким чином, невстановлені особи здійснили виготовлення офіційного документа, до якого внесли завідомо неправдиві відомості, що було підтверджено висновком судово-почеркознавчої експертизи №1/1105 від 20.09.2019 підпис від імені [PERSON] в графі перед «В.В.Кузуб» у державному акті на право приватної власності на землю серії III-ЧР №017477 від 15.10.2002, виконаний не [PERSON] 1951 р.н., а іншою особою. Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №2299/19-23,24-26/20-23 від 17.01.2020 підпис від імені [PERSON] в графі перед «В.В.Кузуб» у державному акті на право приватної власності на землю серії III-ЧР №017477 від 15.10.2002, виконаний не [PERSON] 1951 р.н., а іншою особою. Відповідно до висновку технічної експертизи документів №1/1104 від 25.09.2019, відбиток гербової печатки Уманської міської ради Черкаської області, у державному акті на право приватної власності на землю серії III-ЧР №017477 від 15.10.2002, нанесений не гербовою печаткою Уманської міської ради Черкаської області. Відповідно до висновку технічної експертизи документів №1/1284 від 22.07.2020 державний акт на право приватної власності на землю серії III-ЧР №017477 від 15.10.2002 відповідає бланку державного акту на право приватної власності на землю. Ознак, які б свідчили про внесення змін у текст бланку державного акту не виявлено. Так, 03.08.2017 [PERSON] , перебуваючи на своєму робочому місці, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , будучи державним кадастровим реєстратором відділу в Уманському районі міськрайонного управління в Уманському районі та м. Умані Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, діючи умисно та зловживаючи повноваженнями державного кадастрового реєстратора, з метою отримання неправомірної вигоди для себе та інших фізичних осіб, будучи уповноваженим на самостійне прийняття рішень щодо внесення відомостей до Державного земельного кадастру, на замовлення невстановлених осіб, не маючи на це правових підстав, оскільки розумів, що [PERSON] із заявою про державну реєстрацію земельної ділянки до вказаного Відділу не зверталася, а відтак відсутні підстави такої реєстрації, умисно при невстановлених обставинах та в спосіб, приховуючи свої злочинні дії, сформував електронний документ заяву про державну реєстрацію земельної ділянки №ЗВ-7106730312017 датовану 03.08.2017 від імені [PERSON] , до якої вніс паспортні та ідентифікаційні дані [PERSON] , площу земельної ділянки 0,066 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яку за допомогою особистого кваліфікованого електронного підпису, завантажив до програмного забезпечення Державний земельний кадастр. У подальшому, [PERSON] в період часу з 09 години 00 хвилин до 16 години 39 хвилин 11.08.2017, діючи умисно та зловживаючи своїми повноваженнями державного кадастрового реєстратора, в порушення вимог ч. 6 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр», достовірно знаючи, що рішення Уманською міською радою, про надання дозволу на розробку та виготовлення проекту технічної документації із землеустрою та передачу у приватну власність [PERSON] не приймалося, договір купівлі-продажу серії АВТ №939930 від 22.01.2001 не існує, а також технічна документація із землеустрою не виготовлялася, оскільки вказані правовстановлюючі документи у вказаному Відділі відсутні, мотивоване рішення про відмову в реєстрації земельної ділянки в ДЗК не прийняв, однак діючи умисно з корисливих мотивів та в інтересах третіх осіб, не маючи на це правових підстав, всупереч ч. 4 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», перебуваючи на своєму робочому місці, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , створив електронний обмінний файл земельної ділянки та вніс за допомогою програмного забезпечення «Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру (ДЗК), завідомо неправдиві відомості про: власника земельної ділянки [PERSON] ; про розробника технічної документації із землеустрою ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» [PERSON] ; земельну ділянку яка мала розташування [ADDRESS] , відомостей про цільове призначення «для будівництво і обслуговування житлового будинку, та площі земельної ділянки 0,0660 га. Таким чином, [PERSON] , використовуючи свої повноваження державного кадастрового реєстратора, маючи доступ до програмного забезпечення Державний земельний кадастр, 11.08.2017, використовуючи особистий кваліфікований електронний підпис вніс завідомо недостовірні відомості до ДЗК про земельну ділянку та відкрив Поземельну книгу, шляхом засвідчення особистим кваліфікованим електронним підписом, якій було присвоєно кадастровий номер 7110800000:02:005:1014, тим самим здійснив її державну реєстрацію, та в підтвердження здійснення державної реєстрації земельної ділянки, цього ж дня роздрукував Витяг із ДЗК про земельну ділянку серії НВ-7105883242017 від 11.08.2017, який відповідно до ст. 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр»\~містить усі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги, та є обов`язковим при вчиненні правочинів щодо земельної ділянки, надавши такому документу необхідних реквізитів офіційних документів, шляхом посвідчення вказаного офіційного документу своїм особистим підписом та відтиском печатки, який передав невстановлені органом досудового розслідування особі, з метою подачі державному реєстратору, для здійснення державної реєстрації права на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав. У подальшому, невстановлена особа, діючи спільно із [PERSON] , переслідуючи корисливий умисел на незаконне заволодіння чужим майном, яке належало територіальній громаді м. Умань, знаходячись в службовому приміщенні державного реєстратора виконавчого комітету Іванівської сільської ради Уманського району Черкаської області Косолапа В.І., який здійснює свою діяльність за адресою: [ADDRESS] , не маючи права видавати та посвідчувати відповідні документи, 11.08.2017 о 16 годині 39 хвилин, звернулася із заявою №23667466 від імені [PERSON] про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7110800000:02:005:1014, площею 0,0660 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , при цьому умисно використала, завідомо підроблені офіційні документи, а саме: підроблений державний акт на право приватної власності на землю серії III-ЧР №017477 від 15.10.2002 та Витяг із ДЗК про земельну ділянку серії НВ-7105883242017 від 11.08.2017. Цього ж дня, о 16 годині 39 хвилин, державний реєстратор виконавчого комітету Іванівської сільської ради Уманського району Черкаської області Косолап В.І., діючи умисно та зловживаючи повноваженнями державного реєстратора, з метою отримання неправомірної вигоди для себе та інших фізичних осіб, всупереч інтересам служби, виконуючи прохання неуповноваженої особи на звернення із заявою, з метою здійснення державної реєстрації права власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , знаючи положення п. 1 ч. 3 ст. 10, п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону, а також ч. 3 ст. 10, п.п. 4-5 ч. 1 ст. 18 Закону, не перевірив подані заявником документи на їх відповідність вимогам законодавству, що діяло на той час, а тому у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 24 вказаного Закону, повинен був прийняти рішення про відмову у реєстрації заявленого права, оскільки достовірно знав, що із заявою від імені [PERSON] про державну реєстрацію прав звернулася неуповноважена особа, оскільки сама [PERSON] в цей день та час перебувала в с. Іванівка Новоукраїнського району Кіровоградської області, а сам державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії III-ЧР №017477 від 15.10.2002, як основний правовстановлюючий документ, не відповідає вимогам законодавства. Зокрема, державний реєстратор Косолап В.І. діючи умисно та зловживаючи повноваженнями державного реєстратора, з метою отримання неправомірної вигоди для себе та інших фізичних осіб, будучи уповноваженим на самостійне прийняття рішень щодо внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не маючи на це правових підстав, на підставі поданих неуповноваженою особою завідомо підроблених документів, було внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності з відкриттям розділу №1328059171108 від 16.08.2017 та внесено запис, що земельна ділянка за кадастровим номером 7110800000:02:005:1014, площею 0,0660 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] , який цього ж дня сформував, та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] видав 21.08.2017 невстановленій особі, тим самим прийняв протиправне рішення. Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №1/1863 від 24.11.2020 підпис від імені [PERSON] в графі «підпис заявника» та після напису «Д-ти отримано в повному обсязі», у заяві про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №23667466 від 11.08.2017, виконані не [PERSON] , а іншою особою. Рукописний напис: «Д-ти отримано в повному обсязі» 21.08.2017, у заяві про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №23667466 від 11.08.2017 виконаний [PERSON] . У подальшому, [PERSON] у період часу з 11.08.2017 по 07.09.2017, реалізовуючи свій злочинний умисел на отримання грошових коштів від реалізації комунального майна, яке у незаконний спосіб вибуло із комунальної власності та перейшло у приватну власність до [PERSON] , дотримуючись спільного плану, за невстановлених обставин, використовуючи широке коло зв`язків серед жителів міста Умань та іноземних громадян (паломників),\~через свого добре знайомого [PERSON] підшукала громадянина Ізраїля [PERSON] , якому запропонувала реалізувати дану земельну ділянку, на що останні погодилися. Отримавши всі необхідні документи для реалізації земельної ділянки, [PERSON] діючи разом із іншими невстановленими особами, продовжуючи свої злочинні дії, які направленні на розпорядження чужим майном, на яке вони виготовили правовстановлюючі документи та отримання грошових коштів від продажу земельної ділянки, при невстановлених обставинах, у вечірній час 07.09.2017 повідомила по телефону [PERSON] , яка не була обізнана про злочинні дії останніх, що всі необхідні правовстановлюючі документи для укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки в наявності та для переоформлення землі із [PERSON] на [PERSON] , задля подальшої реалізації землі на користь іноземного громадянина, їй необхідно прибути разом із чоловіком [PERSON] цього ж дня до її службового приміщення на території ФГ Омельяненко, яке знаходиться за адресою: в с. Іванівка Новоукраїнського району Кіровоградської області, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про перехід права на майно. Після цього, [PERSON] 07.09.2017 в період часу з 20 години 51 хвилин по 21 годину 03 хвилин, реалізуючи свій злочинний умисел направлений на отримання грошових коштів від реалізації комунального майна, діючи з корисливих мотивів, за попередньою змовою із іншими невстановленими особами, будучи об`єднаними єдиним умислом особистого збагачення, бажаючи доведення злочинних дій до кінця та отримання грошової винагороди, перебуваючи разом із [PERSON] , [PERSON] , представником [PERSON] [PERSON] в службовому приміщенні ФГ «Омельяненко» (код ЄДРПОУ 24152329), а саме: в своєму службовому кабінеті приватного нотаріуса, яке розташоване за адресою: Кіровоградська область, Новоукраїнського району с. Іванівка, вул. Шевченка 14А, діючи в інтересах покупця [PERSON] , уклали договір купівлі-продажу від 07.09.2017 із [PERSON] земельної ділянки за кадастровим номером 7110800000:02:005:1014, площею 0,0660 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , при цьому [PERSON] поставила в договорі свій підпис, достовірно знаючи, що у власності земельної ділянки на території м. Умань не має, тобто умисно використала завідомо підроблені офіційні документи, а саме: державний акт на право приватної власності на землю серії III-ЧР №017477 від 15.10.2002, витяг із ДЗК про земельну ділянку за №НВ-7105883242017 від 11.08.2017, який був завідомо сформований та роздрукований [PERSON] за заявою №ЗВ-7106730312017 [PERSON] , звіт №ЕХ31082017-001 від 31.08.2017 про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки, який [PERSON] підписала, та який був нотаріально зареєстрований в нотаріальному реєстрі за №44, яким було здійснено незаконний перехід права на земельну ділянку на користь [PERSON] , за визначеною ціною 49 500 гривень. Відповідно до укладеного [PERSON] договору купівлі-продажу було реалізовано\~нерухоме майно земельну ділянку [PERSON] за кадастровим номером 7110800000:02:005:1014, площею 0,0660 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за визначеною ціною 49 500 гривень. Гроші за укладений договір купівлі-продажу [PERSON] \~не отримувала, так як була залучена [PERSON] для переходу права власності на землю. Відповідно до висновку оціночно-земельної експертизи №772/20-23 від 20.10.2020, ймовірна ринкова вартість земельної ділянки за кадастровим номером 7110800000:02:005:1014, площею 0,0660 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , станом на 07.09.2017, становить 2 705 340 гривень. Таким чином, [PERSON] використала завідомо підроблені документи у державних органах, за допомогою яких відбулося заволодіння чужим майном, шляхом обману службових осіб Уманської міської ради та її виконавчого комітету, внаслідок чого 11.08.2017 з власності територіальної громади м. Умань на користь [PERSON] \~в незаконний спосіб було виведено\~земельну ділянку за кадастровим номером 7110800000:02:005:1014, площею 0,0660 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , а 07.09.2017 здійснено незаконний перехід права власності на землю на користь [PERSON] , чим спричинили територіальній громаді м.Умань матеріальних збитків на загальну суму\~2 705 340 гривень. Відповідно до вказаної ухвали Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 24.02.2022 [PERSON] звільнена від кримінальної відповідальності в зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, тобто за нереабілітуючою підставою, а кримінальне провадження закрито. Крім того, представник відповідача [PERSON] , стверджуючи, що спірна земельна ділянка була придбана його довірителем [PERSON] у законний спосіб, який при укладенні договору купівлі-продажу не міг знати про будь-які застереження, надав копію письмового договору купівлі-продажу, укладеного 22 січня 2001 року, посвідченого Копиловим В.І., завідуючим Уманською міською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 1-0066, але судом такий доказ не може бути взятий до уваги, оскільки він не засвідчений належним чином самим представником. Крім того, як зазначалося вище в ухвалі Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 24.02.2022 (справа № 396/844/22, провадження № 1-кп/396/191/22), такий договір є підробленим. Статтею 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Статтю 12 ЗК України\~передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: 1) розпорядження землями територіальних громад; 2) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; 3) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. В свою чергу, ст.17 ЗК України визначає повноваження місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин, зокрема до повноважень належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Частини 1,2 статті 83 ЗК України\~(в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначає, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. Частини 1, 2 статті 84 ЗК України визначають, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. Приписами ч.1 ст. 21 ЦПК України\~передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до п.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» від 17.05.2011 № 6\~(зі змінами та доповненнями) державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов`язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Державний акт про право власності на земельну ділянку є документом, що лише посвідчує право власності (уразі його існування на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування) та сам по собі не може бути підставою виникнення права власності. Пунктом 4 частини 2 стаття 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав передбачено відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно з вимогами ч.1 ст.215 цього Кодексу, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином, у судовому порядку необхідно визнати недійсним правовстановлюючий документ на земельну ділянку. Оскаржуваним державним актом на право власності на земельну ділянку, на підставі якого за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку, порушено інтереси держави у вигляді раціонального та ефективного використання земельних ресурсів, які є власністю народу України відповідно до положень\~ ст. 14 Конституції України. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо незаконність його набуття не встановлена судом. Спірна земельна ділянка вибула з володіння Уманської територіальної громади, як законного власника, не з її волі, за відсутності згоди позивача та прийнятого компетентним органом рішення про її передачу в приватну власність. Обраний спосіб захисту в даному випадку спрямований на поновлення порушених прав, оскільки при визнанні факту відсутності у [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку, підлягає поновленню право позивача в особі Уманської міської ради. З огляду на викладене, державний акт, виданий на ім`я [PERSON] , серії ІІІ-ЧР № 017477 від 15.10.2002 на право власності на земельну ділянку площею 0,0660 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] повинен бути визнаний недійсним в судовому порядку. Відповідно до пункту 7 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» № 5245, який набув чинності з 01.01.2013, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. При цьому з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу (пункт 3 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 5245). Відповідно до положень п. б ст. 80 ЗК України суб`єктом права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Відповідно до п. в ч. 2 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Спірна земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] , перебувала у комунальній власності та належала Уманській територіальній громаді в особі Уманської міської ради. Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та захист прав і свобод людини і громадянина судом. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Разом з тим, особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором, та є ефективним. При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам і така позиція міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.12.2019 у справі № 372/1684/14-ц). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). З огляду на викладене, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна. Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України, якщо земельною ділянкою неправомірно заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник із дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 372/770/19. Відповідно до ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Отже, заявлені вимоги про витребування спірної земельної ділянки є ефективним способом захисту у цій справі. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права та інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинення цими діяннями наслідкам. Під способом захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорених) прав і вплив на правопорушника. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 317 ЦК України вказує на належність права власникові володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Норма ч. 1 ст. 321 ЦК України проголошує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні За вказаних обставин, у зв`язку з відсутністю волі належного власника на відчуження спірної земельної ділянки, право комунальної власності на неї не припинилось, продовжує належати Уманській міській раді, оскільки право власності є непорушним, діє встановлений законом імунітет належного власника від протиправного позбавлення права власності (ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. У постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 зроблено висновки, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку. Також, у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2022 року у справі № 125/1501/20-ц вказано на допустимість висновку експерта складеного в межах кримінального провадження, як письмового доказу у цивільній справі, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений. Отже висновки експерта, складені в межах кримінального провадження, можуть бути письмовими доказами у справі, що розглядається. Суд критично оцінює заперечення сторони відповідача щодо неналежності наданого стороною в якості доказу висновку експерта від 30.08.2018 № 1340/17-23, 794-798/18-23, оскільки даний письмовий доказ оцінюється судом у сукупності із іншими доказами та узгоджується з ними. При цьому встановлення правильності проведення експертизи, за результатами якої складений вказаний висновок, наявність усіх додатків, які використовувалися експертом при проведення дослідження, не є предметом розгляду в цій справі. Вказане питання має вирішуватися у межах кримінального провадження, оскільки така експертиза проводилася саме під час досудового розслідування кримінального провадження. Крім того, відповідачем не було надано будь-яких доказів на спростування обставин, встановлених таким висновком експерта. Суд звертає увагу, що така позиція сторони відповідача спростовується наданими прокурором іншими письмовими доказами, дослідженими судом під час розгляду справи. Крім того, саме по собі непогодження представника відповідача з позицією прокурора про відсутність реєстрації договору купівлі-продажу АВТ № 939930 у Єдиному реєстрі спеціальних бланків нотаріальних документів, у зв`язку з тим, що станом на 2001 рік така реєстрація не була обов`язковою, не може бути взято до уваги судом, оскільки це є лише припущенням представника відповідача, на підтвердження якого ним не надано будь-яких доказів, та яке не узгоджується з іншими обставинами справи. Разом із цим, суд враховує обставини, встановлені судовим рішенням за результатом розгляду кримінального провадження стосовно того, що рішення Уманською міською радою про надання дозволу на розробку та виготовлення проекту технічної документації із землеустрою та передачу у приватну власність [PERSON] не приймалося та договір купівлі-продажу серії АВТ № 939930 від 22.01.2001 фактично не існує. Суд вважає, що прокурором надано достатньо доказів на підтвердження тих обставин, що державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7110800000:02:0005:1014 площею 0,0660 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , було здійснено на підставі внесення завідомо недостовірних відомостей до ДЗК певною службовою особою, а отже така земельна ділянка з земель Уманської територіальної громади, що перебували в комунальній власності, у власність [PERSON] у передбаченому законом порядку не передавалась. З наведених вище обставин вбачається порушення права комунальної власності на землю, відновлення якого можливо шляхом витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин суд зазначає наступне. Відповідно до положення ст. 256 та ст. 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами, визначеними ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з вимогами частин 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до відповідачів у спорі, які заявляють про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Отже, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. Строком позовної давності є термін, у межах якого особа, яка має право на позов, повинна звернутися до суду для захисту своїх прав у цивільно-правових відносинах або\~ реалізації владних повноважень. Початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду пов`язується як з моментом порушення прав особи, так і з моментом, коли особа, яка звертається до суду, дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав. Верховним Судом України 12.07.2017 при розгляді справи № 6-2458цс16 сформовано правову позицію, про те, що відповідно до\~ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Одночасно з викладеним слід зазначити, що позовна давність є інститутом матеріального права та регулюється нормами цивільного права. За своєю правовою природою позовна давність є строком, в межах якого особі гарантований захист її суб`єктивного цивільного права юрисдикційним органом держави з застосуванням державного примусу. Право на гарантії захисту цивільного права є однією із правомочностей його суб`єкта.\~ Зважаючи на викладене, суд під час вирішення питання про дотримання строку позовної давності для звернення до суду має, по-перше, установити дату, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, по-друге, встановити дату, коли особа звернулася до суду, по-третє, з`ясувати, чи в межах передбаченого законодавством строку особа звернулася до суду. Отже, закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом коли стало відомо про порушення закону та порушення у зв`язку з цим прав та охоронюваних законом інтересів. Про наявність ознак підробки документів щодо вибуття земельної ділянки з комунальної власності Уманської міської ради прокурору стало відомо за результатами проведеної в межах кримінального провадження судової технічної експертизи, тобто з відповідного висновку експерта від 30.08.2018. Після аналізу та перевірки інформації, отриманої під час досудового розслідування прокурор дізнався про незаконність вибуття з комунальної власності Уманської міської ради спірної земельної ділянки. Уманська міська рада, яка є позивачем у цій справі, на час проведення вказаної експерти процесуального статусу потерпілого у кримінальному провадженні не мала, а тому їй не було достеменно відомо про порушене право. Також, про незаконність вибуття з комунальної власності територіальної громади міста Умань спірної земельної ділянки, міській раді стало відомо з листа Черкаської обласної прокуратури від 28.08.2021 № 15/1-959вих.21. Тобто, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності при зверненні до суду з вказаним позовом прокурором не пропущений, а отже відсутні підстави для застосування позовної давності. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, тому судовий збір у розмірі 2270,00 грн., сплачений прокурором при зверненні до суду в інтересах позивача, що підтверджується платіжним дорученням № 1561 від 27.08.2021, відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved