Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-10 00:00:00

15 квітня 2024 року [PERSON] через свого представника адвоката Лєдєньової Світлани Миколаївни звернувся до суду з позовом в якому зазначено, що між позивачем та відповідачем було укладено шлюб 10.09.2016 року. Під час шлюбу у них народилися діти: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . На початку літа 2020 року не проживають разом, підставою припинення шлюбних стосунків та ведення спільного господарства стало те, що відповідачка стала зловживати спиртними напоями, не приділяла належної уваги і турботи дітям, що призвело до погіршення стосунків між сторонами, сварок та скандалів. Після припинення шлюбних відносин діти спочатку стали проживати за зареєстрованим місцем проживання матері, але наприкінці листопада 2021 року, після подвійного притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків з виховання дітей, в тому числі і по відношенню до її підопічної [PERSON] , усі троє перейшли до нього жити і проживали до 23.02.2022 року. Проти цього відповідачка не заперечувала. В цей день на ніч відповідачка забрала дітей до себе, аби наступного дня 24.02.2022 року відсвяткувати з ними свій день народження та повернути дітей наступного дня, але цього не зробила. У зв`язку із воєнним станом, без його згоди, 28.02.2022 року вивезла дітей за кордон у Польщу. Він, як батько, мав змогу спілкуватися з дітьми тільки телефоном. Після того дітей не повернула йому. 06 вересня 2022 року заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області шлюб між подружжям було розірвано. Також 05 грудня 2022 року заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області було визначене місце проживання дітей з батьком та стягнуто аліменти з відповідачки на користь позивача. Відповідачка перестала цікавитись дітьми та їхнім життям, не дбає про їхній духовний та фізичний розвиток, не приймає ніякої участі у їхньому вихованні, не спілкується з ними, не проявляє ніякої материнської турботи, не забезпечує матеріально, не провідує їх, діти повністю знаходяться на вихованні та утриманні позивача, батька дітей. Тому, позивач просив суд позбавити відповідачку батьківських прав відносно їхніх неповнолітніх дітей: доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, на задоволенні позову наполягають. Відповідачка в судове засідання не прибула, проте прибула її представник, адвокат Поліщук І.Б., яка представляє її інтереси і повністю заперечувала проти задоволення позовних вимог, з письмових пояснень, якої вбачається, що 24.02.2022 року відповідачка забрала дітей до себе і без згоди позивача вивезла дітей за кордон до Польщі. За кордоном діти навчалися в школі, жили в добрих умовах, забезпечувала їх всім необхідним. В липні 2023 року діти повернулися до дому, так як батько занудьгував за дітьми та просив їх привезти, щоб побачитися з ними, на утримання дітей відповідачка тільки у 2024 році перерахувала 31931 грн., вважає що позивач позбавляючи її батьківських прав матиме можливість на відстрочення від призову під час мобілізації (а.с.63-72). Представник третьої особи Орган опіки та піклування Златопільської міської ради Лозівського району Харківської області не прибув до судового засідання, однак надав заяву про розгляд справи за відсутності представника, з позовом згодний та підтримує в повному обсязі. Допитані в судовому засіданні свідки: [PERSON] , пояснила, що дітей знає з пелюшок, відповідачка була в 2000 році з дітьми в м. Бердянську без батька, які були без догляду. Діти не мають бажання спілкуватися з матір`ю, відповідачка з бабусею пиячили, діти були без нагляду самі по собі. [PERSON] , колишня підопічна відповідачки та тітка неповнолітніх, дала пояснення, що вона повністю слідкувала за дітьми, оскільки їхня мати не була з ними, вони завжди хотіли бути з батьком перебуваючи у Польщі. [PERSON] пояснила, що знайома з родиною сторін з 2013-2014 роки, мати часто била своїх дітей за будь-яку провину. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що батьками двох дітей: [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 07 червня 2022 року серії [NUMBER] від 07 червня 2022 року (а.с.14-15). Заочним рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 05 грудня 2022 року визначене місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] та з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідачки, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку при щомісячному нарахуванні, починаючи з 15.09.2022 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.17-18). Згідно висновку Органу опіки та піклування Первомайської міської ради Харківської області від 21.03.2024 року за № 01-34/981, який вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно двох дітей: [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Відповідно до ч.1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. За положеннями ч. ч. 1,2 ст. 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В силу ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини та ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.2 та ч.4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст. ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину у дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Чинне законодавство зазначає, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Способи та методи ухилення від обов`язку з виховання та утримання дитини зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 в п.16: «Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, треба розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». У постанові від 04.03.2021 в справі №756/6112/18, провадження Ne61-12087св20 Верховний Суд вказав, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. За змістом роз`яснень, п.п.15, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно вимог ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Як зауважив Європейський Суд з прав людини у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві», слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від суддів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10.01.2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). 11.07.2017 Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-12, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Судом встановлено, що відповідачка систематично, свідомо, без поважних причин, не виконує належним чином своїх батьківських обов`язків по відношенню до своїх дітей, не цікавиться їхнім життям, не спілкується з ними, участі у їхніх вихованнях та розвитку не приймає, матеріально не у повному обсязі забезпечує та не погоджується з позбавленням її батьківських прав. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Ухвалюючи дане рішення, суд керується тим, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у її долі. Водночас, суд вважає за доцільне, роз`яснити відповідачці положення ст.169 СК України, що мати, батько, які були позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Відповідно до ч.6 ст. 164 СК України, рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Згідно ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. В судовому засіданні в присутності психолога були заслухані діти сторін [PERSON] - 12 років та [PERSON] - 13 років, які, дійсно бажають жити із батьком, а мати весь час про них не піклувалася та не приділяла уваги і під час перебування за кордоном зовсім за ними не слідкувала, періодично їх побивала, що підтверджується скриншотами СМС повідомлень та фото-таблицями, що наявними в матеріалах справи. Виходячи з наведеного, дослідивши матеріали справи, наявні письмові докази у сукупності, висновок органу опіки та піклування, показання свідків у судовому засіданні, а також бажання самих дітей, суд переконливо вважає, що за таких обставин справи відповідачку потрібно позбавити батьківських прав у відношенні її малолітніх дітей: дочки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Дані обставини не дозволяють судові покласти на орган опіки та піклування обов`язок з контролю за виконанням батьківських обов`язків, бо це неможливо, оскільки відповідачка перебуває за кордоном і, очевидно, не збирається у найближчий час повертатися. На підставі викладеного,

Outcome: approved