Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на будинковолодіння на [ADDRESS] . Заявлені вимоги\~обґрунтовує тим,\~що [INFO] померла його баба [PERSON] , яка була зареєстрована та проживала в селі Росільна Богородчанського (тепер Івано-Франківського) району Івано-Франківської області. За життя бабі належало майно, в тому числі і домоволодіння на [ADDRESS] . 31 січня 1990 року баба склала заповіт, яким заповіла [PERSON] житловий будинок, стайню-стодолу 1905 року будівництва і все належне майно, крім вищевказаного домоволодіння, 1975 року будівництва, який заповіла йому ( [PERSON] ). Він у встановлений законодавством строк прийняв спадщину і звернувся до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва на право на спадщину за заповітом, однак\~нотаріус йому\~відмовив у\~видачі такого\~свідоцтва у зв`язку з тим, що у заповіті не вказано номер житлового будинку та відсутні правовстановлюючі документи на нього. Зазначив, що [PERSON] оформив спадкові права на успадкований будинок і не претендує на будинок, який йому заповіла баба. Оскільки в інший спосіб, окрім звернення до суду, не може підтвердити своє право власності на успадковане домоволодіння, просить суд ухвалити відповідне рішення. Позивач у підготовче засідання не з`явився, у поданій заяві просив справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, у поданій заяві вимоги позову визнав, вказав, що не заперечує проти визнання права власності за позивачем на спадкове майно. Розгляд справи просив проводити без його участі. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, оскільки відповідач позовні вимоги визнає, підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову не встановлено, визнання позову не суперечить закону та не порушує будь-чиїх прав свобод чи законних інтересів, то суд вважає, що позов слід задовольнити. Судом встановлено, що [INFO] в селі Росільна Богородчанського району Івано-Франківської області померла [PERSON] (а.с. 6). За життя\~ [PERSON] \~склала заповіт,\~посвідчений 31\~січня 1990\~року секретарем\~Росільнянської сільської\~ради за\~№18,\~ згідно\~з яким: житловий будинок, стайню-стодолу 1905 року будівництва і все належне майно заповіла [PERSON] , крім житлового будинку, 1975 року будівництва, який заповіла позивачу (а.с.7). Відповідно до листа Державного нотаріуса Байдюк О.Б. прийняв спадщину у встановлений строк, оскільки його батько [PERSON] подав від його імені в Богородчанську нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини 21.09.1992 року, на підставі якої було заведено спадкову справу №120/1992. Відповідно до довідки Дзвиняцької сільської ради №10 від 12.01.2024 року [PERSON] була зареєстрована та проживала в с.Росільна Богородчанського району Івано-Франківської області. На день її смерті за вказаною адресою зареєстрованих осіб не було. Від імені [PERSON] в Росільнянській сільській раді посвідчувався заповіт за №18 від 31.01.1990 року (а.с.9). Відповідно до виписки з погосподарської книги №10 за 1991-1995 роки по с.Росільна житловий будинок, на [ADDRESS] належить [PERSON] , рік його побудови до 1992 року, право власності на вказаний будинок в ОБТІ не оформлялося (а.с.10). Позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак державний нотаріус [PERSON] відмовив йому у\~видачі такого\~свідоцтва\~у зв`язку\~з тим,\~що у\~заповіті не\~вказано номер\~житлового будинку\~та відсутні\~правовстановлюючі документи\~на нього (а.с.8). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року № 7 Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року (ЦК), законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. \~ \~ \~ \~Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК Української РСР 1963 року (діяли на момент відкриття спадщини), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Так, постановою у справі № 523/3522/16-ц від 14 серпня 2019 року Верховний Суд роз`яснив, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не здійснив державну реєстрацію права. Отже, право на спадщину спадкоємця, який не здійснив держреєстрацію права, входить до складу спадщини після його смерті. Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права власності. Відповідно до абз.3 п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23.01.2013 року у справі №6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Таким чином, на думку суду, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є фактичним власником цього майна, це право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця й після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку. Враховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає, що вимоги позивача в частині визнання права власності на будинок та господарські споруди підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 5 ст.11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Відповідно до ст.182 ЦК України, право власності на нерухомість підлягає державній реєстрації. Позивач [PERSON] \~ правомірно,\~в порядку\~спадкування за\~заповітом після\~смерті баби\~набув у\~власність житловий\~будинок з\~господарськими будівлями\~та спорудами [ADDRESS] . У зв`язку з відсутністю належних правовстановлюючих документів на вищевказане домоволодіння її право власності слід визнати в судовому порядку. На підставі викладеного, ст. 11, 16, 182, 392, 1216-1218, 1220, 1268, 1296 ЦК України, ст.524, 525, 529, 554 ЦК УРСР,

Outcome: approved