Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕБД ФОРС» звернулось до Суворовського районного суду м. Одеси з позовними вимогами до [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3% інфляційних збитків у відповідності до положення ст. 625 ЦПК України. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси 27.02.2017 року у справі 523/14864/15-ц з відповідачів на користь АКІБ «УкрСибБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі: 1446092, 00 гривень. Відповідачі рішення суду не виконали. Щодо звернення до суду з позовними вимогами, представник зазначив, що Суворовським районним судом м. Одеси 02.04.2021 року було здійснено заміну стягувача на ТОВ «Вердикт Капітал». В подальшому, 10.03.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «КАМПСІС ЛІГАЛ» було укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 11121692000. В подальшому, 23.05.2023 року між ТОВ «КАМПСІС ЛІГАЛ» та ТОВ «ДЕБТ ФОРС» укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором № 11121692000. На підставі викладеного представник позивача просить: стягнути з відповідача на його користь в солідарному порядку 3% та інфляційні втрати у розмірі: 148 529, 14 гривень; витрати на правничу допомогу та судовий збір. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31 травня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали, відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з позовними вимогами 25.09.2024 року (вх. № 31355) представник [PERSON] адвокат Попова Олена Анатоліївна подала відзив на позовну заяву. Згідно поданого відзиву представник відповідача просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування позиції щодо відмовити в задоволенні позову зазначила, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2016 року у справі № 522/18594/15-ц було задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме однокімнатну квартиру. Таким чином, вказаним судовим рішенням було встановлено заборгованість по кредитному договору у розмірі: 1 446 092, 00 гривень та звернуто стягнення на предмет іпотеки. Представник відповідача зазначає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси виконане, право власності на об`єкт нерухомого майна зареєстровано за ПАТ «Дельта Банк». В подальшому, за заявою ПАТ «Дельта Банк» було припинено іпотеку та знято заборону на відчуження нерухомого майна та здійснено продаж вказаної квартири [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2023 року. З урахуванням викладеного представник відповідача зазначає, що обов`язок [PERSON] перед кредитором відсутній у зв`язку з його припиненням, фактичним виконанням. Заборгованість за кредитним договором № 11121692000 від 23.02.2007 року відсутня, а відтак у задоволенні позову про стягнення 3% та інфляційних збитків у відповідності до ст. 625 ЦПК України слід відмовити (а.с.55-69). До відзиву на позовну заяву представником відповідача надано копії документів на які представник посилається у своєму відзиві (а.с.71-96). На адресу суду 21.10.2024 року (вх. № 34466) представник позивача Костюченко Марія Ігорівна подала заяву про відмову від позовних вимог в частині відповідача [PERSON] та закриття провадження у справі в цій частині. В обґрунтування заяви представник позивача зазначила, що відповідно до положення ст. 49 ЦПК України позивач в праві відмовитись від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Клопотання представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕБД ФОРС»\~Костюченко Марії\~Ігорівни про\~прийняття відмови\~від позову\~та закриття\~провадження у\~справі в\~частині позовних\~вимог - задовольнити. Ухвалою суду від 11 грудня 2024 року - прийнято відмову позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕБД ФОРС» в частині позовних вимог до [PERSON] . Закрито провадження по справі № 523/8921/24 за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» до [PERSON] про стягнення 3% річних, інфляційних збитків та витрат на правничу допомогу. Продовжити розгляд справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» до [PERSON] про стягнення з відповідача на користь ТОВ «ДЕБТ ФОРС»: 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 148529,14 грн.; витрат на правову допомогу у розмірі 17000 грн.; витрат на сплату судового збору у розмірі 3028,00 грн. (а.с.133). На адресу суду 12.12.2024 року (вх. № 41359) надійшла заява за підписом представника відповідача адвоката Попової Олени Анатоліївни про стягнення з позивача на користь відповідача понесених судових витрат у розмірі: 16 000 гривень (а.с.135-138). Чергове судове зсідання у справі призначено на 04 лютого 2025 року, сторони до суду не з`явились. На адресу суду 04.02.2025 року (вх. № 3835) надійшло клопотання за підписом представника позивача Морозової Вікторії Валеріївни про розгляд справи за відсутності представника позивача. Згідно поданого клопотання представник зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Також, представник зазначила, що позовні вимоги щодо стягнення 3% та інфляційних збитків нароховані за період з 01.05.2021 року по 23.02.2024 року, тобто додати введення воєнного стану та впровадження відповідних законодавчих обмежень щодо застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. Представник зазначила, що нарахування з 01.05.2024 року обумовлено тою обставиною, що позовна заява подана у травні 2024 року, а стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову (постанова ВС від 23.02.2023 року у справі № 911/3025/21) Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином та своєчасно, про причини не явки суду не повідомив. На адресу суду повернувся поштовий конверт з відміткою працівника зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.113-114). Відповідач відзиву на позов не надав, не надав заперечень щодо розміру нарахувань, або доказів щодо погашення заборгованості. Таким чином, судом встановлено, що представник позивача звернулась на адресу суду з заявою про слухання справи за її відсутності, відповідач про час та місце слухання справи повідомлявся, а відтак, підстав для відкладення слухання справи передбачених ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Ухвалою суду від 04.02.2025 року постановлено про проведення заочного розгляду справи. Згідно ч. 3 ст.\~211\~ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог, відзив на спростування позовних вимог, в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, звертаючись до суду з даними позовними вимогами, представник позивача зазначив, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.02.2017 року у справі № 523/148645/15 - позов публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість по кредитному договору в розмірі 750 101,49гривень, заборгованість за відсотками в розмірі 695 990,79 гривень, а всього 1 446 092,00 гривень. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 6090,00 гривень. Зазначеним судом рішенням встановлено, що «…відповідно до умов кредитного договору № 11121692000 від 23.02.2007р. укладеного між АКІБ «УкрСиббанк», права по якому перейшли до ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу вимог від 08.12.2011р. про передачу активів та кредитних зобов`язань, [PERSON] отримала кредитні грошові кошти в розмірі 35 000 доларів США строком користування до 23.02.2017р. зі сплатою 13,50% річних. Як було встановлено судом, [PERSON] умови кредитного договору належним чином не виконані, внаслідок чого у неї перед банком за договором кредитування станом на 31.07.2015р. виникла заборгованість в розмірі 1\~446\~092,00 грн., яка складається з заборгованості по кредиту в розмірі 750\~101,49грн., заборгованості по відсоткам в розмірі 695\~990,79грн.. Згідно договору поруки № 98271 від 23.02.2007р. [PERSON] прийняв на себе зобов`язання відповідати перед Банком за належне виконання зобов`язань прийнятих [PERSON] по кредитному договору № 11121692000 від 23.02.2007р. Зазначеним договором була встановлена солідарна відповідальність боржника і поручителя перед кредитором (п.1.4. договору), що відповідає вимогам ч.2 ст. 554 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 1054 та ч.2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів (а.с.11). Рішення суду набрало законної сили 10 березня 2017 року. На виконання судового рішення судом 05.02.2018 року було видано виконавчий лист (а.с.12). Також, судом встановлено, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02.04.2021 року (справа № 523/14864/15) - заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про заміну сторони у виконавчому проваджені задоволено. Проведено заміну стягувача у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Суворовського районного суду міста Одеси по справі № 523/14864/15-ц від 27 лютого 2017 року з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (код ЄДРПОУ 34047020) на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (код ЄДРПОУ 36799749, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Кудрявський Узвіз, буд. 5-Б) про стягнення боргу з [PERSON] (а.с.13). В подальшому, згідно позовних вимог, встановлено, що 10.03.2023 року було укладено договір про відступлення прав вимоги № 10-03/23 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Кампсіс Лігал» право вимоги за кредитним договором № 11121692000 від 23.02.2007р. Також, встановлено, що 23.05.2023 року було укладено договір про відступлення прави вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кампсіс Лігал» відступило на користь позивача ТОВ «ДЕБТ ФОРС» права вимоги за кредитним договором № 11121692000 від 23.02.2007р. Таким чином, позивач набув право вимоги за кредитним договором до відповідача. Згідно розрахунку заборгованості по сплаті 3% річних та інфляційних втрат, встановлено, що розмір заборгованості становить- 148\~529, 14 гривень, з яких: 3% - 35\~528, 36 гривень; втрати від інфляції 113\~000, 78 гривень (а.с.5). Отже, вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду виконуються зобов`язаною стороною добровільно, в порядку та строки, що встановлені в рішенні. Якщо в рішенні строк його виконання не встановлений, рішення підлягає негайному виконанню. Відповідно до частини 3 статті 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване лише з таких підстав: справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; третейську угоду визнано недійсною компетентним судом; склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16 - 19 цього Закону; третейський суд вирішив питання про права і обов`язки осіб, які не брали участь у справі. Відповідно до положень частин 1, 2 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір або інший правочин (пункт 1 частина 2 статті 11 ЦК України). Факт наявності боргового зобов`язання відповідача перед позивачем встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили. Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Як встановлено матеріалами справи, відповідач грошові кошти не повернула, допустили прострочення виконання кредитного договору. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За приписами статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Отже, невиконання боржником грошового зобов`язання надає право кредитору захисти своє майнове право шляхом нарахування та стягнення з боржника 3% річних, а також інфляційних збитків, що, як було зазначено вище, носить компенсаційний характер. Крім того, у зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Відтак, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Приймаючи до уваги, що виникли між сторонами кредитні правовідносини не припиненні, носять триваючий характер, то позивач ТОВ «ДЕБТ ФОРС» має право на стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних збитків за невиконання грошового зобов`язання. У виниклих між сторонами правовідносинах [PERSON] не виконав судове рішення, що стало підставою нарахування сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Доказів погашення невиконаного грошового зобов`язання відповідачем не надано. До приписів ст. 625 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності у три роки, а тому стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. При зверненні до суду з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат слід розмежовувати випадки, коли (1) є судове рішення про стягнення з боржника основної заборгованості або (2) судове рішення про відмову у стягненні основної заборгованості у зв`язку з пропуском позовної давності чи відсутність такого рішення за фактичного пропуску позовної давності. Таким чином, у статті 625\~ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц, провадження N 14-16цс18. Під індексом інфляції розуміється показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, отже норма ЦК України, яка регламентує сплату індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання, поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~Закону України\~"Про\~індексацію грошових\~доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється у розмірі 101 %. Здійснивши аналіз сфер застосування приписів статей 625 та 1050 Кодексу та статті 1048 Кодексу, Конституційний Суд України зазначив, що приписи статей 625 та 1050 Кодексу унормовують питання відповідальності за порушення грошового зобов`язання позичальником, тоді як приписи статті 1048 Кодексу визначають загальні умови нарахування, сплати процентів за користування грошовими коштами як істотні умови договору позики, кредитного договору. Конституційний Суд України зауважив, що приписи частини другої статті 625, першого речення частини першої статті 1050 Кодексу та частини першої статті 1048 Кодексу регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (частина перша статті 622 Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі. Конституційний Суд України дійшов висновку, що застосування припису першого речення частини першої статті 1050 Кодексу як такого, що його скеровано на надання кредитодавцеві права на отримання трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат як заходів цивільної відповідальності за неналежне виконання позичальником грошових зобов`язань, не може впливати на право кредитодавця на отримання процентів як плати за користування кредитом, тобто на право вимагати від боржника виконання зобов`язань за кредитним договором у натурі. Отже, нараховані позивачем 3% річних є відповідальністю за прострочення/невиконання грошового зобов`язання, передбаченою ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 19.06.2019 № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19), від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) викладено висновки щодо застосування положень ст. 625 ЦК України. Вказано, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошові зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Щодо заяви представника відповідача [PERSON] адвоката Попової Олени Анатоліївни про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Так, згідно поданого клопотання представник відповідача просить стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі: 16\~000 гривень. В обґрунтування поданого клопотання адвокат зазначила, що в провадженні Суворовського районного суду м. Одеси знаходиться справа № 523/8921/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3%, інфляційних збитків у відповідності до положень ст. 625 ЦК України. Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витратити: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Представник відповідача зазначає, що відповідачем [PERSON] було понесено витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000,00 грн., які відповідач просить стягнути з позивача на свою користь. Так, судом встановлено, що ухвалою суду від 11.12.2024 року було прийнято відмову позивача від позовних вимог заявлених до відповідача [PERSON] . Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Так, відповідно до договору про надання правничої допомоги № 2-30/07 від 30.07.2024 року сторони договору визначити послуги та розмір винагороди за надані послуги. Згідно Акту виконаних робіт встановлено, що вартість наданих послуг становить: 16\~000 гривень. Згідно наданих платіжних доручень, судом встановлено, що відповідач здійснила перерахування грошових коштів в розмірі: 8\~500 гривень (а.с.135-147). Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку, що з позивача на користь [PERSON] підлягають до стягнення витрати на правничу допомогу у розмірі: 16\~000 гривень. Щодо вимог про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Так, відповідно до Акту приймання-передачі наданих послуг від 08.05.2024 року розмір наданих послуг сторонами визначено у розмірі: 17\~000 гривень (а.с.37;38). З урахуванням викладеного та відповідно до норм ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення витрати понесені з наданням правничої допомоги у розмірі: 17\~000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України,\~з відповідача\~ [PERSON] \~підлягають стягненню\~на користь\~позивача судові\~витрат и понесені з розглядом справи у розмірі: 3\~028, 00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved