Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-11 00:00:00

У грудні 2024 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» про стягнення заборгованості по заробітній платі, в якій просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 205\~114,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 02.02.2021 року по 25.11.2024 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем та останній має заборгованість перед позивачем по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі. За період роботи у відповідача перед [PERSON] виникла заборгованість по заробітній платі у розмірі 205\~114,00 грн. До цього часу сума виплачена відповідачем не була, у зв`язку із чим позивач вимушена звернутись до суду. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. 10 січня 2025 року на адресу суду через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, у зв`язку із пропуском строку звернення до суду про вирішення трудового спору. Окрім того, у відзиві зазначено, що затримка заробітної плати відбувається на підприємстві у зв`язку з тим, що підприємство перебувало і перебуває в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірвання контрактів з РФ, які складали питому вагу в загальній кількості, великі фінансові збитки; підприємство працює в одноденному режимі роботи. У зв`язку з чим, просили врахувати скрутну економічну ситуацію підприємства. Також у відзиві було наголошено суду, що згідно довідки №106/8 від 08.01.2025 року, сума не виплаченої заробітної плати позивача становить 168\~294,00 грн., а не 205\~114,00 грн., як заявляє позивач у поданій позовній заяві. Відповідь на відзив від позивача на адресу суду подано не було. Суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступне. Встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с.20) та згідно наказу №1032вк від 25.11.2024 року позивач звільнена за власним бажанням у зв`язку з невиплатою заробітної плати за ч.3 ст.38 КЗпП України (а.с.7). Звернувшись до суду з позовом позивач зазначила, що відповідач не виплачував\~їй нараховану заробітну плату, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі та при звільненні відповідач не провів з нею розрахунок. Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У частині 1 статті 116 КЗпП України закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Однак, відповідач при звільненні так і не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив позивачу нараховану заробітну плату. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Статтею 43 Конституції України визначено, що\~право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Разом з тим, відповідач не в повному обсязі виплачував позивачу нараховану заробітну плату. Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Згідно довідки Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» вих.№106/88 від 06 листопада 2024 року (а.с.22) та довідки Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» вих.№106/8 від 08 січня 2025 року (а.с.30), позивачу не виплачена заробітна плата у сумі 168 294 грн., у т.ч. по місяцям: за травень 2021 року 7291,00 грн.; за червень 2021 року 6452,00 грн.; за вересень 2021 року 6063,00 грн.; за жовтень 2021 року 6482,00 грн.; за листопад 2021 року 5666,00 грн.; за грудень 2021 року 7032,00 грн.; за січень 2022 року 7393,00 грн.; за лютий 2022 року 6254,00 грн.; за березень 2023 року 6857,00 грн.; за квітень 2023 року 8048,00 грн.; за липень 2023 року 7744,00 грн.; за серпень 2023 року 4003,00 грн.; за вересень 2023 року 7714,00 грн.; за січень 2024 року 9839,00 грн.; за лютий 2024 року 5905,00 грн.; за березень 2024 року 10504,00 грн.; за квітень 2024 року 9766,00 грн.; за червень 2024 року 4384,00 грн.; за липень 2024 року 9974,00 грн.; за серпень 2024 року 10685,00 грн.; за вересень 2024 року 10352,00 грн.; за жовтень 2024 року 9886,00 грн. При цьому, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у розмірі 205\~114,00 грн. Водночас, суд зазначає, що відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Враховуючи, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлений нею розмір заборгованості на суму 205\~114,00 грн, суд прийшов до висновку, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем складає 168 294 грн. як такий, що належним чином обгрунтований та підтверджений довідкою підприємства №106/8 від 08.01.2025, а тому, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Доказів протилежного відповідачем суду надано не було. Щодо наведених у відзиві на позовну заяву тверджень відповідача про пропуск позивачем строку на звернення до суду з даним позовом, то такі твердження є безпідставними, помилковими та такими, що не відповідають вимогам статті 233 КЗпП України. Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (частина 1 ст.233 КЗпП України). Нормою частини 2 ст.233 КЗпП України визначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, що визначено ст.116 КЗпП України. Оскільки позивач була звільнена з підприємства відповідача 25.11.2024 року, що підтверджено записом про звільнення, зазначеним в копії трудової книжки, а до суду з даним позовом позивач звернулась 04 грудня 2024 року, що підтверджено вхідним штампом канцелярії суду, зазначеним на титульному аркуші позовної заяви, таким чином, строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі позивачем не пропущений. Інші посилання відповідача, зазначені у відзиві на позовну заяву, суд не приймає до уваги як такі, що не ґрунтуються на законі. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату, яка складає 168\~294 грн. Згідно п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до частин 1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, а позовні вимоги задоволені частково, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 993,77 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial