Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 25.09.2015 між нею та [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, було зареєстровано шлюб, актовий запис № 1693. Від шлюбу сторони мають спільну доньку - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 06.10.2023 шлюб було розірвано в зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин. За час перебування у шлюбі за взаємною домовленістю за спільні сімейні кошти було придбано двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Право власності на дану квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 06.02.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 206. Після розірвання шлюбу позивач з колишнім чоловіком не змогли досягти згоди щодо поділу квартири в добровільному порядку. Позивач вважає, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, адже придбана вона була за спільні сімейні кошти. За час перебування в шлюбі сторони працювали з метою збору коштів для придбання власного житла, де б змогли проживати сім`єю зі спільною дитиною. Придбання житла було здійснено в інтересах сім`ї. Згідно із п.17 Договору купівлі-продажу квартири від 06.02.2018, Договір вчинявся за згодою подружжя покупця [PERSON] , яка викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В.В. Ураховуючи викладене, позивач просить визнати двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; провести поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12.12.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна. Розгляд справи постановлено здійснювати у порядку загального позовного провадження. 29.01.2024 на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Кухаренко О.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому серед іншого, зазначається, що відповідач частково визнає позовну вимогу в частині поділу майна подружжя, але заперечує в частині розміру частки. Вважає вимогу позивача щодо розміру частки одного із подружжя незаконною та необґрунтованою, оскільки 3/4 частини квартири була придбана за особисті кошти відповідача, а відтак, на 3/4 частини квартири розповсюджується режим особистої приватної власності, відтак, лише 1/4 частини квартири підлягає поділу в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя. Ураховуючи наведене, просить первісний позов задовольнити частково, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 30.01.2024 до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Кухаренко О.В. надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя та клопотання про поновлення процесуального строку для подання зустрічного позову, заяв та інших клопотань. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані, серед іншого тим, що за час в перебування шлюбі, [PERSON] та [PERSON] було набуто двокімнатну квартиру [ADDRESS] . 31.03.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Інтергал» та [PERSON] було укладено Попередній договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В.В. та зареєстровано в реєстрі за №359. 28.11.2016 було укладено Договір про внесення змін до Попереднього договору купівлі-продажу квартири між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Інтергал» та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В.В. та зареєстровано в реєстрі за №1569. На виконання умов цього Попереднього договору, позивачем було сплачено 1 319 845,19 грн., з яких: 04.04.2016 сплачено 406 505,38 грн., 24.06.2016 - 451 279,96 грн., 18.08.2016 - 130 184,58 грн., 05.10.2016- 40 243,67 грн., 11.11.2016 - 291 631,60 грн., що відповідає 100% вартості об`єкту. При цьому, як зазначається, 987 969,92 грн., що відповідає 75% вартості квартири, є особистими коштами позивача, які були набуті до укладення шлюбу від здійснення підприємницької діяльності, решта 331 874, 86 грн., що відповідає 25% вартості квартири набуті позивачем від здійснення підприємницької діяльності, але під час перебування у зареєстрованому шлюбі, відтак є спільними коштами сторін. 06.02.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Інтергал» та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В.В. та зареєстровано в реєстрі за №206. Представник [PERSON] - адвокат Кухаренко О.В., зазначає, що [PERSON] був фізичною особою-підприємцем у період з 31.01.2014. Задля здійснення підприємницькою діяльності були відкриті банківські рахунки у Акціонерному товаристві «Піреус банк МКБ» та Акціонерному товаристві "УКРСИББАНК", з яких вбачається рух коштів по рахунку та залишок. Так, в період з 25.09.2015 по 31.03.2016 не було руху коштів, які дозволяли внести кошти задля придбання квартири та на виконання умов Попереднього договору. Кошти в сумі 987969,92 грн., які були внесені першими трьома траншами для придбання квартири були набуті до моменту укладання шлюбу від здійснення підприємницької діяльності позивача. Відповідне беззаперечно спростовує позицію відповідача за зустрічним позовом про придбання квартири, виключно, за спільні кошти подружжя. Інша частина коштів, яка була внесена [PERSON] задля придбання квартири у сумі 331 874,86 грн. була набута також від здійсненої підприємницької діяльності, але вже в період укладеного шлюбу. Таким чином, оскільки квартира була придбана за кошти, отримані від здійснення підприємницької діяльності до моменту укладення шлюбу, то на 3/4 частини квартири розповсюджується режим особистої приватної власності. Ураховуючи викладене, просить визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS] ; в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частини квартири [ADDRESS] ; в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частини квартири [ADDRESS] . Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 09.02.2024 клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Кухаренко Ольги Володимирівни про поновлення процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву та зустрічного позову - задоволено. Відзив представника відповідача [PERSON] - адвоката Кухаренко Ольги Володимирівни у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна - прийнято та долучено до матеріалів справи. Зустрічний позов представника відповідача [PERSON] - адвоката Кухаренко Ольги Володимирівни, про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя - прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна. 26.02.2024 від представника відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - адвоката Жабко Н.О. через систему «Електронний суд» надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якій не визнає зустрічні позовні вимоги серед іншого, з огляду на те, що 31.03.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Інтергал» та [PERSON] було укладено Попередній договір купівлі-продажу квартири. В той же день приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В.В. було посвідчено заяву [PERSON] про її згоду на придбання квартири та укладання відповідних договорів купівлі-продажу, виходячи зі змісту якої купівля квартири була результатом спільного волевиявлення сторін і здійснювалася в інтересах сім`ї. У спорі, який виник між сторонами, майно набуте за час перебування в шлюбі (що не заперечується самим позивачем), квартира була придбана за спільні кошти подружжя, мета придбання відповідає спільному дійсному волевиявленню подружжя та здійснена в інтересах сім`ї. Щодо спільності набуття грошових коштів для придбання квартири зазначається, що довідка ТОВ "Фірма "Інтергал" про зарахування коштів на оплату забезпечувального платежу згідно Попереднього договору, жодним чином не підтверджує походження грошових коштів. З довідки немає можливості встановити, з якого рахунку перераховувалися кошти, яким чином ці кошти були набуті та в який період. Позивач за зустрічним позовом заявляє, що в період з 25.09.2015 по 31.03.2016 не було руху коштів, які б дозволяли внести кошти задля придбання квартири та на виконання умов Попереднього договору. Кошти в сумі 987 969,92 грн., що становило 75% вартості квартири, які були внесені першими трьома траншами задля придбання квартири, за твердженням Позивача були набуті до моменту укладання шлюбу від здійснення підприємницької діяльності. Однак, такі твердження Позивача не підтверджуються банківськими виписками, які приєднані ним до зустрічної позовної заяви. В ході ознайомлення з інформацією про рух коштів по рахунку (доходів) [PERSON] у Акціонерному товаристві «Піреус банк МКБ» та проведення арифметичних розрахунків встановлено, що за період з 31.01.2014 по 25.09.2015 (до дня реєстрації шлюбу) позивач за зустрічним позовом в результаті підприємницької діяльності отримав дохід в розмірі 423 868,59 грн. Крім того, [PERSON] надав в якості письмових доказів лише банківські виписки щодо надходжень коштів на рахунок ФОП (доходи), інформації щодо витрат цих коштів (зняття з рахунку або перерахування на інші рахунки) позивачем не надано. Проте, до реєстрації шлюбу позивач не тільки заробляв кошти, а і витрачав їх для забезпечення свого життя: сплачував орендну плату за квартиру, комунальні послуги, купляв одяг, продукти харчування, ніс витрати на транспорт та розваги, закордонні подорожі. Майже всі витрати на відпочинок, організацію весілля і весільну подорож поніс [PERSON] , тому він не тільки отримував дохід від підприємницької діяльності, а й витрачав ці кошти у великій кількості. Відтак, позивачем не доведено, що саме грошові кошти, отримані в результаті здійснення підприємницької діяльності до укладення шлюбу, були витрачені ним на придбання спірної квартири. З моменту укладення шлюбу в результаті підприємницької діяльності Позивачем було отримано 326 233,00 грн. на рахунок Акціонерного товариства «Піреус банк МКБ». У червні 2016 року позивачем було відкрито банківський рахунок у Акціонерному товаристві «УКРСИББАНК» для обслуговування підприємницької діяльності. Згідно із банківської виписки АТ «УКРСИББАНК» за період з 01.01.2016 по 11.11.2016 (дата сплати останнього забезпечувального платежу) позивач в результаті отримав дохід від підприємницької діяльності в розмірі 384 505,00 грн. на рахунок Акціонерного товариства «УКРСИББАНК». Всього за період з 25.09.2015 (день реєстрації шлюбу) по 11.11.2016 (дата сплати останнього забезпечувального платежу) позивачем в результаті підприємницької діяльності отримано доходу (на банківські рахунки в АТ «Піреус банк МКБ» та АТ «УКРСИББАНК») 710 738,00 грн. На відміну від банківської виписки по рахунку в Акціонерного товариства «Піреус банк МКБ», у банківській виписці по рахунку у Акціонерному товаристві «УКРСИББАНК» зазначені суми зняття готівки («призначення платежу - перерахування доходу підприємця»). Готівкові кошти, зняті з банківських рахунків у період шлюбу, були в подальшому спрямовані на придбання квартири. Основним видом діяльності [PERSON] , як фізичної особи-підприємця, було комп`ютерне програмування. Всі обов`язки по облаштуванню побуту, веденню домашнього господарства та забезпеченню життєдіяльності сім`ї були на [PERSON] . З моменту укладення шлюбу весь свій час відповідачка присвячувала сім`ї, своєму здоров`ю, навчанню, плануванню вагітності, виношуванню дитини та догляду за нею. Крім отриманого чоловіком доходу від підприємницької діяльності після укладення шлюбу, також на придбання квартири були витрачені кошти, які були подаровані на весілля в розмірі приблизно 7500$ доларів США. У [PERSON] також були власні заощадження в готівковій формі, які вона відкладала із своєї заробітної плати, і вони були витрачені на придбання квартири. Частину коштів на купівлю квартири дали батьки сторін. Зазначає, що на той час не виникало ніяких спорів щодо набуття квартири у спільну сумісну власність подружжя. Згідно із п. 20 Договору купівлі-продажу квартири від 06.02.2018, [PERSON] , як сторона договору, був ознайомлений зі змістом ст.ст. 60-65 Сімейного кодексу України, а саме: підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя; об`єктами права спільної сумісної власності; виникненням права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові; здійсненням подружжям права спільної сумісної власності; правом подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності. Тобто в процесі укладення договору купівлі-продажу квартири [PERSON] був повністю обізнаний, що придбана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Жодних застережень, що квартира придбавається частково за особисті кошти одного з подружжя у договорі купівлі-продажу немає. Позивачем за зустрічною позовною заявою не надано доказів, які б спростували презумпцію права спільної сумісної власності на квартиру та підтверджували факт набуття права власності на 3/4 частини квартири за його особисті кошти. Проведені математичні розрахунки по банківських виписках спростовують твердження позивача про набуття права особистої приватної власності на частину квартири, і ним ніякими належними і допустимими доказами не доведено, що саме кошти набуті до реєстрації шлюбу були використані на придбання квартири. 28.02.2024 від представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвоката Кухаренко О.В. на електронну адресу суду надійшла відповідь на відзив у якому серед іншого, зазначається, що один з критеріїв, які дозволяють надати спірному майну режим спільного майна, є кошти, за які таке майно було набуте. Сторона відповідача не надає докази походження коштів у період дії зареєстрованого шлюбу, а також не надає доказів на підтвердження особистої участі у придбанні спірного майна. Подружжя в період зареєстрованого шлюбу не мало матеріальної можливості внести кошти на придбання спірного майна, оскільки позивач за зустрічним позовом ніс витрати на оренду квартири, харчування, одяг, закордонні поїздки, прикраси, тощо, та доходи сім`ї не дозволяли зібрати відповідну суму для придбання спірного об`єкту. Відповідне не заперечується стороною відповідача. Крім того, на підтвердження того, що до укладення шлюбу стороною позивача накопичувалися кошти на придбання квартири можуть свідчити укладені договори банківського вкладу з ПАТ «Дельта банк» на суму 100 000, 00 грн. та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на суму 7 781,35 доларів США. Щодо отриманого дарунку на весілля в сумі 7500,00 доларів США, то вказане не відповідає дійсності, подарунком було лише 1000,00 доларів США. Стосовно особистих заощаджень відповідачки, то позивачу про це не відомо, відповідач жодного разу не вносила особисті кошти на потреби сім`ї, а її доходи до укладення шлюбу складали 4500 -5000 тисяч гривень, що не дозволяли заощаджувати кошти. 13.03.2024 від представника відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - адвоката Жабко Н.О. через систему «Електронний суд» надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких, серед іншого, зазначається, що у даному спорі саме позивач за зустрічним позовом повинен спростувати презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Надавши до суду банківську виписку з рахунку в Акціонерному товаристві «Піреус банк МКБ» про доходи від підприємницької діяльності, позивач не зміг спростувати презумпцію спільної власності подружжя, оскільки коштів, отриманих до реєстрації шлюбу не вистачило б на придбання 3/4 частин спірної квартири. Позивачем за зустрічним позовом разом із відповіддю на відзив в якості письмового доказу було подано договір банківського вкладу від 25.12.2013 на суму 100000,00 грн. Однак позивачем не надано до суду докази повернення банком позивачу депозиту в розмірі 100 000,00 грн. Крім того, копія договору банківського вкладу є дуже неякісною і з неї неможливо встановити дійсні обставини щодо укладення договору банківського вкладу, умови договору, строк повернення банківського вкладу. Мають місце значні часові проміжки між строком закінчення дії договору банківського вкладу (30.12.2014) та внесенням забезпечувальних платежів. Стосовно наявного депозиту у період з 03.03.2014 по 03.03.2015 зазначається, що згідно з випискою по картці/рахунку і додатковим рахункам у Акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк» 29.07.2014 було здійснено перерахування суми депозиту в розмірі 7781,35 доларів США на карту, в цей же день були нараховані відсотки за договором в розмірі 6,30 доларів США та перерахунок процентів при достроковому розірванні договору в розмірі 224,94 доларів США. З цього слідує, що депозитний договір був розірваний достроково і кошти, які знаходилися на депозитному рахунку, були перераховані на якусь картку (не відомо, кому вона належить). Відтак, виписка по рахунку у АТ КБ «Приватбанк» не підтверджує, що грошові кошти в розмірі 7781,35 доларів США, які достроково були зняті з депозитного рахунку 29.07.2014, були використані позивачем на придбання спірної квартири. Враховуючи все вище наведене, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що саме кошти отримані від підприємницької діяльності до реєстрації шлюбу чи кошти, які знаходилися на рахунку банківського вкладу, були використані на придбання спірної квартири. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 28.03.2024 клопотання представника відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) задоволено частково; витребувано у Головного Управління Державної податкової служби у м. Києві відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків Державної податкової служби України інформацію про суми виплачених доходів та утриманих податків/джерела виплачених доходів та утриманих податків за період з 25.09.2012 06.02.2018 [PERSON] та [PERSON] . 19.04.2024 на адресу суду від Головного управління Державної податкової служби у м. Києві надійшла витребувана ухвалою суду інформація. 29.07.2024 від представника [PERSON] - адвоката Жабко Н.О. через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення у справі, у яких серед іншого, зазначається, що за період з ІІІ квартал 2012 року по ІІ квартал 2015 року включно (за 3 роки до реєстрації шлюбу) згідно Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків [PERSON] отримав дохід в розмірі 591 809,08 грн. За період ІІІ квартал 2015 року - ІV квартал 2017 року (в період шлюбу перед укладенням договору купівлі-продажу квартири) [PERSON] отримав дохід на загальну суму приблизно 2 191 890,06 грн. Згідно п. 7 Договору купівлі-продажу квартири від 06.02.2018 загальна ціна продажу квартири, яка відчужується за даним Договором, визначена сторонами у 1 336 700,42 грн. без ПДВ. Розрахунок проводиться в день підписання цього Договору шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця. Отже, оплата вартості спірної квартири згідно Договору купівлі-продажу від 06.02.2018 була здійснена покупцем у день підписання договору - 06.02.2018 у розмірі 1 336 700,42 грн. без ПДВ. Отриманих в період шлюбу коштів повністю вистачило на придбання спірної квартири і ще частина коштів залишилася на забезпечення життєдіяльності сім`ї. Отриманого до реєстрації шлюбу доходу було не достатнього для придбання 3/4 частин квартири. Крім того, слід враховувати, що отриманий відповідачем до укладення шлюбу дохід також витрачався на забезпечення життя Відповідача. Позивач за зустрічним позовом не надав доказів того, що саме кошти отримані до реєстрації шлюбу були витрачені ним на придбання квартири. За період з ІІІ кварталу 2012 року по ІІІ квартал 2015 року відповідач за зустрічним позовом також працювала і отримала дохід в розмірі 150 770,79 грн. Із заробітку завжди відкладала заощадження. Після звільнення з роботи перебувала на обліку в Державній службі зайнятості і отримувала допомогу по безробіттю. Потім після народження дитини отримувала допомогу при народженні. Щодо доходів, отриманих колишнім чоловіком від зайняття підприємницькою діяльністю за період із вересня 2015 року по лютий 2018 року, слід зазначити, що у даному випадку необхідно застосовувати презумпцію спільної сумісної власності, у тому числі щодо доходу, отриманого відповідачем за первісним позовом під час перебування у шлюбі, та майна, придбаного за рахунок такого доходу. Протокольною ухвалою суду від 05.08.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 29.01.2025 представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] - адвокат Кухаренко О.В. подала до суду письмові дебати. Представник позивача за первісним позовом (представник відповідача за зустрічним позовом) - адвокат Жабко Н.О. у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги за первісним позовом та просила відмовити у задоволенні зустрічного позову. Також просила стягнути понесені витрати на правничу допомогу. Представник відповідача за первісним позовом (представник позивача за зустрічним позовом) - адвокат Кухаренко О.В. у судовому засіданні заперечила проти задоволення первісних вимог позивача, просила задовольнити зустрічні позовні вимоги. Крім того, представником було зроблено заяву про намір подати докази на підтвердження розміру витрат після ухвалення рішення суду. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Судом встановлено, що починаючи з 25.09.2015 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06.10.2023 по справі №756/11928/23, яке набрало законної сили 06.11.2023. Під час перебування у шлюбі, сторони придбали нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Згідно із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.02.2018 за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Сторони згоди щодо поділу вказаної квартири не досягли. [PERSON] зазначено, що спірна квартира придбана у період шлюбу, а відтак є спільним майном подружжя та підлягає поділу в рівних частинах. [PERSON] , частково заперечуючи проти позову та, пред`являючи зустрічний позов про визнання за ним 3/4 права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , обґрунтовував свої вимоги (доводи) тим, що спірна квартира, хоч і придбана за час шлюбу, однак набута за його особисті кошти, а відтак, враховуючи розмір коштів, набутих до укладення шлюбу та під час перебування у зареєстрованому шлюбі, 3/4 спірної квартири не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділу не підлягає, решта 1/8 частина є спільним майном подружжя. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність первісних позовних вимог в частині визнання квартири спільним майном подружжя, та її поділ, а також зустрічних позовних вимог про визнання 3/4 квартири особистою приватною власністю, суд приймає до уваги те, що відповідно до положень ч.ч. 2 і 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19), від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21). Отже, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних, достовірних та допустимих доказів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, 31.03.2016 між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Інтергал» було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В.В., зареєстровано в реєстрі за №359. Відповідно до п.1.1. Попереднього договору купівлі-продажу квартири, сторони зобов`язуються укласти в майбутньому Договір купівлі-продажу квартири, за яким ТОВ «Фірма «Інтергал» зобов`язується передати у власність (продати) квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язується прийняти об`єкт та належним чином оплатити його вартість в обсязі, визначеному Попереднім договором. Орієнтовна ціна Основного договору за домовленістю сторін на дату укладання цього Попереднього договору складає 1 362 897,37 грн. без ПДВ (п.1.4. Попереднього договору купівлі-продажу квартири). Згідно з п. 4.1 Попереднього договору купівлі-продажу квартири, для забезпечення виконання свого зобов`язання щодо укладення Основного договору [PERSON] сплачує ТОВ «Фірма «Інтергал» Забезпечувальний платіж у розмірі 1 362 897, 37 грн. без ПДВ. Відповідно до п. 4.3 Попереднього договору купівлі-продажу квартири, оплата Забезпечувального платежу здійснюється шляхом перерахування грошових коштів в українській гривні на рахунок ТОВ «Фірма «Інтергал» за Графіком платежів. За змістом п.4.8 Попереднього договору купівлі-продажу квартири, при укладанні сторонами Основного договору ТОВ «Фірма «Інтергал» повертає забезпечувальний платіж, отриманий за цим попереднім договором, на розрахунковий рахунок [PERSON] в день укладання основного договору. За домовленістю сторін при укладанні сторонами Основного договору сторони мають право провести зарахування зустрічних взаємних вимог, шляхом підписання Акту, за яким зобов`язання ТОВ «Фірма «Інтергал» щодо повернення суми забезпечувального платежу, сплаченого [PERSON] за цим попереднім договором, зараховуються в рахунок сплати платежу [PERSON] за основним договором. Між тим, в матеріалах справи відсутній та стороною відповідача за первісним позовом суду не надано Акт про зарахування зустрічних взаємних вимог відповідно до умов п. 4.8 попереднього договору купівлі-продажу квартири. Відповідно до п. 6.17 Попереднього договору купівлі-продажу квартири, цей договір вчиняється за згодою подружжя [PERSON] - [PERSON] , яка викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчено Лісовенко В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 31 березня 2016 року за реєстровим №358. ТОВ «Фірма Інтергал» вищезазначені дані відомі. Відповідно до Додатку №2 до попереднього договору купівлі-продажу квартири №80 від 31.03.2016 сторонами погодженого "Графік платежів", яким передбачено чотири терміни оплати забезпечувального платежу - 04.04.2016 у розмірі 30 % оплати, 04.07.2016 - 23,33 %, 04.10.2016 - 23,34%, 04.12.2016 - 23,33 %. 28.11.2016 між [PERSON] та ТОВ «Фірма «Інтергал» було укладено Договір про внесення змін до Попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Лісовенко В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 31.03.2016 за реєстровим №359, яким сторони домовились, зокрема, абзац перший пункту 1.4 та абзац перший пункту 4.1 Попереднього договору викласти у наступній редакції: «п. 1.4 Орієнтовна ціна Основного договору за домовленістю сторін складає 1 319 845, 19 грн. без ПДВ» та п.4.1 Для забезпечення виконання свого зобов`язання щодо укладення Основного договору [PERSON] сплачує ТОВ «Фірма «Інтергал» Забезпечувальний платіж у розмірі 1 319 845, 19 грн. без ПДВ». Відповідно до п.6 Договору про внесення змін до попереднього договору купівлі-продажу квартири, цей договір про внесення змін вчиняється за згодою подружжя [PERSON] - [PERSON] , яка викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчено Лісовенко В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 31 березня 2016 року за реєстровим №358. ТОВ «Фірма Інтергал» вищезазначені дані відомі. Згідно з Довідкою про зарахування коштів за період з 31.03.2016 по 09.01.2024, виданою ТОВ «Фірма «Інтергал» 09.01.2024, за договором №359 від 31.03.2016 було сплачено 1 319 845,19 грн., з яких: 406 505,38 грн. сплачено 04.04.2016, 451 279,96 грн. - 24.06.2016, 130 184,58 грн. - 18.08.2016, 40 243,67 грн. - 05.10.2016, 11.11. 2016 - 291 631,60. У подальшому, між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Інтергал» було укладено Договір купівлі-продажу квартири від 06.02.2018, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В.В., зареєстровано в реєстрі за №206. Згідно з п.1. Договору купівлі-продажу квартири, продавець передає у власність (продає), а покупець приймає від продавця у власність (купує) квартиру [ADDRESS] і оплачує її вартість за ціною та у порядку, передбаченому договором. Відповідно до п.7 Договору купівлі-продажу квартири, загальна ціна продажу квартири, яка відчужується за даним договором, визначена сторонами у 1 336 700,42 грн. без ПДВ. Розрахунок проводиться в день підписання цього договору шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця. В даному випадку суд окремо звертає увагу на ту обставину, що безпосередньо у п. 17 Договору купівлі-продажу квартири, зазначено, що цей договір вчиняється за згодою подружжя [PERSON] - [PERSON] , яка викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчено Лісовенко В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 31 березня 2016 року за реєстровим №358. ТОВ «Фірма Інтергал» вищезазначені дані відомі. Окрім цього, у п. 20 Договору купівлі-продажу також передбачено, серед іншого, що зі змістом ст.ст.60-65 Сімейного кодексу України сторони ознайомлені. Письмовою згодою (заявою) від 31.03.2016 [PERSON] перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з громадянином [PERSON] , дала йому згоду на укладення правочинів, спрямованих на придбання квартири за номером 80, яка на момент підписання цієї згоди, будується в житловому буднку №3 , який будується на земельній ділянці з кадастровим номером 80000000000:78:134:0073, що розташована на [ADDRESS] . У зв`язку з цим надала свою згоду на укладення та підписання попереднього договору купівлі-продажу квартири (в тому числі: договорів про внесення змін та доповнень до попереднього договору купівлі-продажу квартири, договір про розірвання попереднього договору купівлі-продажу квартири), а також після введення будинку в експлуатацію - на укладання основного договору купівлі-продажу квартири з урахуванням коригування загальної та житлової площі квартири та з урахуванням присвоєної поштової адреси. При цьому, [PERSON] заявила свою згоду на те, щоб усі без винятку умови зазначених вище договорів визначалися чоловіком самостійно, без додаткового погодження цих питань, та підтвердила, що укладання таких договорів відповідає спільному дійсному волевиявленню та здійснюється в інтересах сім`ї (а.с. 119 том 1). Так, вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном. Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Вказане узгоджується з висновком Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 03.06.2024 у справі №712/3590/22. При цьому, жодних застережень у договорах про те, що спірне майно придбавається частково за особисті кошти, які належать [PERSON] немає. Натомість, як зазначалося вище, [PERSON] надавала згоду чоловіку на укладення договорів. Наведене свідчить про те, що спірна квартира придбавалася за взаємною згодою подружжя, в інтересах їх сім`ї, що спростовує доводи [PERSON] , про придбання квартири в його особисту власність. Разом із тим, з метою спростування презумпції спільності майна подружжя, [PERSON] наводить дані про те, що [PERSON] отримувала дохід, що унеможливлював її участь у придбанні спільного майна. Суд установив, що відповідно до відомостей Головного управління ДПС у м. Києві за період з 2012 року по 2016 рік [PERSON] була працевлаштована, отримувала заробітну плату. Доводи [PERSON] про те, що отримана [PERSON] заробітна плата в Україні не давала їй можливості здійснювати заощадження, суд оцінює критично. Окрім цього, заробітні плати сторін вважались об`єктами спільної сумісної власності, будь-яких доказів розподілу таких чи домовленостей щодо їх порядку заощаджень, суду не надано. Надаючи оцінку письмовим доказам - договору №10008005263018 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая on-line» у гривнях від 25.12.2013, укладеному між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та [PERSON] , виписці [PERSON] в АТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» за період з 01.01.2013 по 21.12.2016, виписці [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк» за період з 03.03.2014 по 03.03.2015, виписці [PERSON] в АТ «УКРСИББАНК» за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, відомостям Головного управління ДПС у м. Києві стосовно отриманих [PERSON] доходів з 2012 по 2018 рік, суд прийшов до висновку, що зазначені документи підтверджують систематичне отримання [PERSON] доходу від здійснення підприємницької діяльності до укладення шлюбу та наявність у відповідача грошових коштів на депозитних рахунках у банку станом на 2013-2014 роки, однак жодним чином не підтверджують тієї юридично важливої обставини, що такі кошти були витрачені саме на придбання спірної квартири, враховуючи значний проміжок часу між укладенням договору банківського вкладу, перерахуванням коштів з депозитного рахунку та укладенням попереднього договору купівлі-продажу квартири та основного договору купівлі-продажу квартири. Доводи позивача за зустрічним позовом, що спірне майно було придбане частково за кошти, зароблені ним до укладення шлюбу з відповідачкою, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів, що саме за кошти, які належали йому до укладення шлюбу, була придбана спірна нерухомість. Самі по собі доходи [PERSON] , які він мав до укладення шлюбу з [PERSON] , не дають підстав вважати, що саме за ці кошти і мала бути придбана нерухомість. Відсутність доказів на підтвердження наявності у [PERSON] значних фінансових заощаджень до укладення шлюбу не дає підстав для однозначного висновку про те, що майно, придбане подружжям у період шлюбу, придбане за кошти відповідача за первісним позовом. Крім того, факт укладення відповідачем за первісним позовом попереднього договору через шість місяців після реєстрації шлюбу - не є достатньою підставою для визнання частини майна, договір купівлі-продажу щодо якого укладено через два роки після підписання попереднього договору, особистою приватною власністю [PERSON] . Інші наведені відповідачем за первісним позовом заперечення в цій частині позовних вимог, та обґрунтувань на підтвердження зустрічних позовних вимог, не спростовують наведених висновків суду. За загальним правилом, визначеним ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін. Згідно із ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). У ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Таким чином, надавши належну правову оцінку поданим учасниками доказам, суд прийшов до висновку про те, що спірна квартира придбана сторонами за час шлюбу. Відповідачем за первісним позовом не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на нього. Не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана хоча і за час шлюбу, однак за належні йому особисті кошти. Будь-яких інших фактичних обставин, які б мали значення для правильного вирішення спору між сторонами суд не встановив. З урахуванням того, що [PERSON] не спростована обставина поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірну квартиру. А отже, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд приходить до висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між ними, виходячи із засад рівності часток по 1/2 частині. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 у справі №523/14489/15 зауважила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15, заявлені окремо позовні вимоги про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю не підлягають задоволенню, оскільки в цій справі ефективним способом захисту є задоволені позовні вимоги про поділ майна як спільної сумісної власності шляхом визнання за кожним подружжя по 1/2 частині квартири. Суд враховує позицію ЄСПЛ, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29). Інші доводи сторін не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку про те, що первісний позов необхідно задовольнити частково. Щодо зустрічного позову, суд вважає за необхідне зазначити, що заявами по суті, які надавались сторонами у цій справі, підтверджено одними і тими ж доказами, що і первісний позов, яким надано оцінку судом, а відтак оскільки задоволення первісного позову виключає ухвалення рішення про задоволення зустрічного позову, оскільки оцінка доказів обґрунтовує належність спільного об`єкта майна на праві спільної сумісної власності подружжю, такі позови між собою є взаємовиключними, а тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити за недоведеністю. У частині вимог представника позивача за первісним позовом [PERSON] - адвоката Жабко Н.О. про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 7100,00 грн., суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи, предстаником позивача було надано договір №60/23 про надання адвокатських послуг від 15.11.2023, укладений між Адвокатським об`єднанням «Адвокатська контора «Логос» та [PERSON] , попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу (адвокатські послуги) від 05.04.2024, акт №ОУ-0000012 здачі-прийняття робіт (надання послуг), квитанцію до платіжної інструкції, ордер, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. При цьому, слід зазначити, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України), що узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема, постановою від 22.01.2021 року в праві 925/1137/19. За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При встановленні гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Слід також зазначити, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial