Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

19 вересня 2024 року [PERSON] звернулась до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області про позбавлення батьківських прав, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] та стягнути на її користь судовий збір. Рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області №1974 від 07 листопада 2024 року «Про зміну найменування юридичної особи ЮЖНОУКРАЇНСЬКА МІСЬКА РАДА МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ» змінено назву Южноукраїнської міської ради Миколаївської області на Південноукраїнську міську раду Миколаївської області. Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що з 2004 року по липень 2012 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] . [INFO] у них народився син [PERSON] . Влітку 2012 року між нею та відповідачем були припинені відносини. Відповідач пішов до іншої жінки, з якою створив нову сім`ю. Син проживає з нею в двокімнатній квартирі, яка належить їй на праві спільної часткової власності. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Ще декілька років тому [PERSON] іноді приходив до них за адресою проживання, але матеріально ніколи нічим не допомагав. На День народження [PERSON] в 2012 та в 2013 роках подарував іграшкові машинки. На цьому вся його допомога в утримані та вихованні сина скінчилась. 03 березня 2020 року вона звернулась до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину, яка судом задоволена. На підставі судового наказу від 10 березня 2020 року у справі №486/415/20 Другим відділом ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області 16 квітня 2020 року відкрито виконавче провадження [NUMBER]. Згідно з довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів від 05 серпня 2024 року за [PERSON] рахується заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 233739,00 грн. [PERSON] зв`язок з сином не підтримує, не проявляє до дитини батьківської турботи та любові, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням, а також не спілкується з ним, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умови для отримання ним освіти й не сплачує аліменти. Позивач в судовому засіданні 22 січня 2025 року пояснила, що вони з відповідачем розійшлись, коли дитині було 2 роки. Відповідач ніколи не телефонував дитині. На даний час де він не знає, наче чула, що в місті, але не бачила. Протягом останніх декількох років бачила його декілька разів на вулиці, це був приблизно 2023 рік, оскільки була разом з дитиною, гукнула його поспілкуватись. На телефонні дзвінки відповідач не відповідає. Відповідач у судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений вчасно і належним чином. За таких обставин, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу без участі відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення, про що суд постановив відповідну ухвалу в судовому засіданні. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Південноукраїнської міської ради Миколаївської області у судове засідання не з`явилась, надала суду клопотання, про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала, висновок органу опіки та піклування від 08 листопада № 532 підтримала. Заслухавши позивача, допитавши свідків, неповнолітнього [PERSON] , дослідивши докази в сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28 грудня 2010 року /а.с. 7/. Судовим наказом від 10 березня 2020 року у справі № 486/415/20 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення [PERSON] повноліття, починаючи з дня подання заяви до суду - 03 березня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] /а.с. 8/. Згідно довідки №47244/2, станом на 05 серпня 2024 року за [PERSON] рахується заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 233739,00 грн /а.с. 9/. Відповідно до довідки про склад сім`ї та реєстрацію від 29 липня 2024 року, неповнолітній [PERSON] зареєстрований за місцем проживання своєї матері [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . Позивач є власником 1/5 частки зазначеної квартири /а.с. 19, 13/. Як вбачається з довідки від 29 липня 2024 року №197, виданої Южноукраїнським ліцеєм № 2 Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, [PERSON] навчається у 8-А класі Южноукраїнського ліцею № 2. Зі слів класного керівника, батько не з`являвся на батьківські збори, не спілкувався з класним керівником ні в телефонному режимі, ні особисто /а.с. 10/. Відповідно до довідки від 16 вересня 2024 року, виданої ГО «Всесвітня федерація Джісенкай карате», [PERSON] з 2022 року займається в секції Джісенкай карате. Батько [PERSON] на тренування та змагання жодного разу не приходив, успішністю сина не цікавиться, з тренером не спілкується, батьківські збори не відвідує. Мати дитини [PERSON] вносить членські внески в організацію, спілкується з тренерами щодо успіхів та фізичного здоров`я дитини /а.с. 11/. Також, згідно довідки від 29 липня 2024 року №79283, виданої НКП «Южноукраїнський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» /а.с. 17/, на прийом з дитиною - [PERSON] завжди приходила мама [PERSON] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою позивача. Більше 15 років тому позивач проживала разом з [PERSON] . Потім у них народився син [PERSON] . Через деякий час вони розійшлись. [PERSON] залишилась проживати з дочкою та сином. [PERSON] спочатку приходив до них, а потім вона його не бачила до теперішнього часу. На даний час дитині 14 років. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] - її мати. [PERSON] проживала разом з [PERSON] , приблизно 10 років тому вони розійшлись. [PERSON] доводиться їй братом. На даний час [PERSON] з [PERSON] не спілкується, декілька років тому писав йому у «Вайбер». Востаннє бачила його 4 роки тому на вулиці. Цього року [PERSON] не привітав [PERSON] з Днем народження. Згідно висновку органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради від 08 листопада 2024 року за №532, орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради, вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] /а.с. 46-49/. Допитаний у судовому засіданні неповнолітній [PERSON] пояснив, що з батьком не спілкується. Востаннє бачив його приблизно у 2022 році на вулиці випадково. Подарунки на день народження від батька не отримував кілька років поспіль. Йому байдуже з приводу позбавлення його батька відносно нього батьківських прав. Він не відчуває з ним зв`язку. По телефону він з батьком також не спілкується. Відповідно до частини другої та третьої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. В силу ст. 150 СК України та ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України). Згідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховному Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Суд враховує, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, не є нормативним документом обов`язкового характеру у правовій системі України, і разом з тим зауважує, що обов`язково при вирішення справ, пов`язаних із забезпеченням інтересів дітей, слід враховувати норми Конвенції про права дитини, в якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини над усіма іншими, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, і такої, що є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України. За змістом пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на необхідності врахування в першу чергу інтересів дітей, а також на визначенні, чи є у діях батьків умисел. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (Постанови Верховного Суду у справах №288/201/19, №454/1619/18, №199/5032/16-ц та інші). Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Відповідно до вимог статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналіз вищевказаних положень закону дає підстави вважати, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, а також спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Оцінюючи докази у сукупності, враховуючи висновок органу опіки та піклування, та пояснення неповнолітньої дитини, свідків, суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки під час розгляду справи знайшли своє підтвердження факти того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню свого сина, що є підставою для задоволення позову. До такого висновку суд приходить з урахуванням байдужого ставлення відповідача, яке виражається в його небажанні спілкуватись, займатись вихованням сина, дбати про його духовний і моральний розвиток. Відповідач повністю відсутній в житті неповнолітнього [PERSON] . Одночасно суд роз`яснює відповідачу у справі, що відповідно до ст. 169 СК України мати, батько, позбавлений батьківських прав, має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, якщо дитина не була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір сплачений при зверненні до суду у сумі 1211,20 грн /а.с. 14/.

Outcome: approved