Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Переста Я.О., про скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12.01.2008 року між АКБ «Форум», правонаступником якого ПАТ «Банк Форум», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 0008/08/26-СL. В подальшому між [PERSON] та АКБ «Форум» також були укладені додаткові угоди до кредитного договору № 0008/08/26-СL, а саме додаткова угода № 1 від 05.12.2008 року та додаткова угода № 2 від 09.02.2009 року. Також між АКБ «Форум» та [PERSON] 12.01.2018 року був укладений договір іпотеки відповідно до якого з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 0008/08/26-СL в іпотеку передана квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.11.2014 року з [PERSON] на користь ПАТ «Банк Форум» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 0008/08/26-СL від 12.01.2008 року в розмірі 74126,84 грн. 25.07.2018 року між ПАТ «Банк Форум» та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги № 1244-Ф відповідно до умов якого банк відступив [PERSON] право вимоги за кредитним договором № 0008/08/26-СL від 12.01.2008 року в розмірі 5429,39 доларів США. Крім того, 25.07.2018 року між ПАТ «Банк Форум» та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором згідно з яким первісний іпотекодержатель (банк) відступає новому іпотекодержателю ( [PERSON] ) права вимоги за іпотечним договором, посвідченим 12.01.2008 року та зареєстрованим в реєстрі за номером 96, укладеним між первісним іпотекодержателем та [PERSON] ПАТ «Банк Форум» та [PERSON] укладений та підписаний акт прийому-передачі документації від 25.07.2018 року. 10.10.2018 року приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Переста Я.О. здійснила реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] вважає таку реєстрацію права власності на предмети іпотеки незаконною і такою, що підлягає скасуванню з тих підстав, що він не отримував вимоги про усунення порушень, яка б відповідала ст. 35 Закону України «Про іпотеку», перед здійсненням реєстрації права власності на таке майно в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, рішення приватного нотаріуса Перести Я.О. про задоволення вимоги іпотекодержателя та передачу іпотекодержателю, відповідачу [PERSON] , права власності на предмет іпотеки прийняте з порушенням Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Закону України «Про іпотеку», що є підставою для його скасування. Ухвалою суду від 03.01.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 31.01.2024 року, відкладено на 28.02.2024 року, на 19.03.2024 року та на 10.04.2024 року. Ухвалою від 03.01.2024 року крім того також було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 03.01.2024 року вжито заходи забезпечення позову. Ухвалою суду від 10.04.2024 року призначено судову почеркознавчу експертизу, провадження на час проведення експертизи зупинено. Ухвалою суду від 23.05.2024 року провадження по справі поновлено. Підготовче засідання по справі призначено на 06.06.2024 року, відкладено на 17.07.2024 року, на 21.08.2024 року. Ухвалою суду від 21.08.2024 року клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів задоволено, підготовче засідання відкладено на 25.09.2024 року та на 30.10.2024 року. Ухвалою суду від 30.10.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання призначено на 27.11.2024 року та відкладено на 09.01.2025 року та на 12.02.2025 року. 16.01.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] зі змісту якого встановлено, що відповідач позов не визнає, вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач зазначає, що повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором забезпечення надіслані цінним листом з описом [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , яке вручено під розписку 01.08.2018 року. Таке ж повідомлення надіслано на адресу: [ADDRESS] . Також письмова вимога про усунення порушення у виконанні зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки від 13.08.2018 року були надіслані ним цінним листом з описом [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , яка вручені під розписку 15.08.2018 року. Крім того, аналогічна письмова вимога була надіслана ним цінним листом з описом за адресою: [ADDRESS] , яка була вручена під розписку 14.08.2018 року. Таким чином, [PERSON] вважає, що ним було дотримано порядку надсилання письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві. Позивач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явилися, від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. В поданій заяві додатково вказав на відсутність підстав для задоволення позову. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 12.01.2008 року між АКБ «Форум», правонаступником якого ПАТ «Банк Форум», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 0008/08/26-СL. В подальшому між [PERSON] та АКБ «Форум» також були укладені додаткові угоди до кредитного договору № 0008/08/26-СL, а саме додаткова угода № 1 від 05.12.2008 року та додаткова угода № 2 від 09.02.2009 року. Також між АКБ «Форум» та [PERSON] 12.01.2008 року був укладений договір іпотеки відповідно до якого з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 0008/08/26-СL в іпотеку передана квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.11.2014 року з [PERSON] на користь ПАТ «Банк Форум» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 0008/08/26-СL від 12.01.2008 року в розмірі 74126,84 грн. 25.07.2018 року між ПАТ «Банк Форум» та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги № 1244-Ф відповідно до умов якого банк відступив [PERSON] право вимоги за кредитним договором № 0008/08/26-СL від 12.01.2008 року в розмірі 5429,39 доларів США. Крім того, 25.07.2018 року між ПАТ «Банк Форум» та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором згідно з яким первісний іпотекодержатель (банк) відступає новому іпотекодержателю ( [PERSON] ) права вимоги за іпотечним договором, посвідченим 12.01.2008 року та зареєстрованим в реєстрі за номером 96, укладеним між первісним іпотекодержателем та [PERSON] ПАТ «Банк Форум» та [PERSON] укладений та підписаний акт прийому-передачі документації від 25.07.2018 року. 10.10.2018 року приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Переста Я.О. здійснила реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , за відповідачем [PERSON] . Підставою виникнення права власності на квартиру зазначено договір про відступлення права вимоги № 1654 від 25.07.2018 року. Відтак предметом цього спору є рішення приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Перести Я.О., індексний номер 43483452 від 13.10.2018 року, про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . Також встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25.12.2023 року № 359844595 власником квартири за адресою: [ADDRESS] , на цей час є [PERSON] . Крім того відповідно вказаної інформації попереднім власником квартири за адресою: [ADDRESS] , був [PERSON] . Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки). Згідно з ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Після внесення змін згідно з Законом України від 25.12.2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Після внесення Законом № 800-VI змін до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тобто законодавством і на момент укладення іпотечного договору, й на момент звернення стягнення на предмет іпотеки передбачався спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Аналогічні висновки стосовно оцінки застереження в іпотечному договорі як договору про задоволення вимог іпотекодержателя викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.07.2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22), від 19.05.2020 року в справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року в справі № 199/1276/17 (провадження № 14-486цс18) зазначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Таким чином завершенням позасудового врегулювання спору є державна реєстрація права власності на предмет іпотеки, що виступає забезпеченням за основним зобов`язанням, за іпотекодержателем. Судом встановлено, що відповідно до п.п. 3.4.1., 3.4.3. договору іпотеки від 12.01.2008 року іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодацем зобов`язань за кредитним договором, задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, шляхом його реалізації у спосіб, визначений цим договором та чинним законодавцем України. Пунктом 5.2. договору іпотеки від 12.01.2008 року визначено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором, а в разі їх невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення умов кредитного договору та\\або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про усунення порушення не пізніше тридцятиденного строку та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Якщо протягом установленого строку вимога залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 5.5. договору іпотеки від 12.01.2008 року). Розділом шостим договору іпотеки від 12.01.2008 року визначено порядок позасудового задоволення вимог іпотеко держателя. Так, у розділі 6 іпотечного договору передбачено, що: - сторони цього договору дійшли згоди вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження, що міститься у цьому договорі (п. 6.1); - визначений цим розділом спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші, встановлені чинним законодавством України, способи звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 6.2); - сторони дійшли згоди, що задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися шляхом: передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону (п. 6.3); - у випадку прийняття рішення іпотекодержателем про задоволення своїх вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки застереження у цьому договорі є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки (п. 6.4); - у випадку прийняття рішення іпотекодержателем про задоволення своїх вимог шляхом реалізації свого права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця про свій намір укласти цей договір (п. 6.5). Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Таким чином суд виснує про те, що сторони за договором іпотеки від 12.01.2008 року погодили можливість виникнення в іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», яке здійснюється за звернення іпотекодержателя до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса щодо вчинення державної реєстрації права власності на спірне майно за іпотекодержателем. Відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 у редакції, чинній на час проведення реєстрації права власності, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Отже, п. 61 Порядку визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор у ході її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Із наведеного слідує, що обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі № 802/1340/18-а, від 19.05.2020 року у справі № 644/3116/18 та від 26.07.2023 року в справі № 759/5454/19. У пунктах 54-60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зазначено, що належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. Суд нагадує, що єдиним обґрунтуванням позову є те, що [PERSON] не отримував письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю. У зв`язку з цим судом встановлено таке. 13.08.2018 року [PERSON] , як новим кредитором, направлені дві, аналогічні за змістом, вимоги про усунення порушення за кредитним договором та договором іпотеки в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку», зміст якої відповідає положенням ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Вказані вимоги адресовано цінним листом з описом вкладення [PERSON] за адресою його місця проживання, зазначеною в кредитному та іпотечному договорах ( [ADDRESS] ), та за адресою місцезнаходження переданого в іпотеку нерухомого майна ( [ADDRESS] ). Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу № 8960006583469 (бульвар Юрія Гойди, 4/27, м. Мукачево, Закарпатська область) в такому міститься відмітка (підпис) про отримання особисто [PERSON] 15.08.2018 року. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу № 8960006583477 (вул. Росвигівська, 2/12, м. Мукачево, Закарпатська область) в такому міститься відмітка (підпис) про отримання сином 14.08.2018 року. При цьому, судом встановлено, що підпис в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу № 8960006583469 не належить [PERSON] 15.08.2018 року. Така обставина встановлена висновком експерта від 16.05.2024 року. Вказане з позиції позивача і підтверджує ту обставину, що [PERSON] не отримував письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 року (справа № 910/18036/17). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Кредитні правовідносини за своєю правової природою є договірними правовідносинами, тому на них у повній мірі розповсюджуються вимоги цивільного законодавства, зокрема неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом (принципи свободи договору; свободи підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судового захисту цивільного права та інтересу; справедливості, добросовісності та розумності, які передбачені ст. 3 ЦК України). Зазначені вимоги повною мірою вимагають від учасників правовідносин діяти не тільки відповідно до законодавства, а й у необхідних випадках за аналогією права (стаття 8), за звичаями ділового обороту (стаття 7); добросовісно, при здійсненні своїх прав утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускати дії з наміром завдати шкоди іншій особі, а також дій, що є зловживанням правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства тощо (статті 13 ЦК України). Водночас особа не може бути примушена до дій, що не є обов`язковими для неї, або дій, що знаходяться поза межами актів цивільного законодавства або договору. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК України). Зазначені норми законодавства, які містять принципи цивільних правовідносин, спрямовують учасників цивільного обороту діяти добросовісно, у межах законодавства та договору, намагаючись використовувати свої права до того ступеня, щоб не порушити права іншої особи. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 року у справі № 761/36873/18. У постанові Верховного Суду від 08.12.2021 року в справі № 205/1096/19 (провадження № 61-6207св21) зазначено, що «за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку». Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримки може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті). Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад цінним листом з описом вкладення відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання». У п. 7.6. договору іпотеки від 12.01.2008 року передбачено, що усі повідомлення сторін щодо цього договору здійснюються у письмовій формі шляхом направлення листів, телеграм чи факс-повідомлень із подальшим направленням оригіналів таких повідомлень рекомендованим листом. За наведених обставин суд погоджується з позицією позивача про те, що він не отримував поштового відправлення № 8960006583469, що підтверджено висновком експерта. Протилежного в ході судового розгляду не встановлено. Разом з тим суд зазначає і про наступне. Відповідно до п. 99 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. Як встановлено вище, одна із вимог про усунення порушення була адресована [PERSON] за адресою його проживання [ADDRESS] , та отримана 14.08.2018 року сином. Таким чином вимога про усунення порушення отримана членом сім`ї позивача. Жодних аргументів на спростування зазначеної обставини позивачем не наведено. У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. Підсумовуючи, суд робить висновок про те, що іпотекодержатель дотримався порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, тому діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка не спростована іпотекодавцем, а, отже, іпотекодержатель набув права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про дотримання відповідачем вимог закону при реєстрації права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а доводи позову про те, що оскаржуване рішення нотаріуса прийняте з порушенням процедури повідомлення іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed