Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування\~позову зазначає,\~що між\~нею (позивачкою\~ [PERSON] ) та відповідачем\~ [PERSON] 03.07.1997р. був\~укладений шлюб. Позивачка вказує, що їх спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та обов`язки з ведення спільного господарства і виховання дітей. Позивачка вважає, що подальше сімейне життя і збереження сім`ї стало неможливим. Тому просить суд їх шлюб розірвати, не надаючи термін на примирення. Ухвалою суду від 07.01.2025р. відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, проте, 17.02.2025р. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій одночасно вказує, що позовні вимоги про розірвання шлюбу вона підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, однак, 17.02.2025р. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій він одночасно вказав, що проти задоволення позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу не заперечує. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Статтею 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За приписами ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно зі ст. 110 СК, один з подружжя має право пред`явити до суду позов про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що 03.07.1997р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Черкаського міськвиконкому, актовий запис № 870. На даний час подружні відносини між сторонами не підтримуються та їх шлюб носить формальний характер. Спільне господарство не ведеться. Враховуючи, що відповідач [PERSON] позовні вимоги позивачки [PERSON] про розірвання шлюбу визнав та не заперечує проти їх задоволення, про що подав відповідну заяву, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] , оскільки таке рішення відповідатиме інтересам сторін. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються із судового збору, сплаченого позивачкою при зверненні з позовом до суду в сумі 1 211 грн. 20 коп. /а.с. 1-2/. Натомість, враховуючи що позивачкою не заявлялось вимог про відшкодування їй сплаченого нею судового збору, то на підставі ст. 13 ЦПК України суд не розглядає питання про розподіл судових витрат.

Outcome: approved