Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-02 00:00:00

30.09.2024 адвокат Манукян М.А. в інтересах [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та просить суд: позбавити [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що сторони у справі перебували в шлюбі та у них [INFO] народилася спільна дитина - син [PERSON] . Рішенням від 05.11.2018 року Шевченківського районного суду м.Львова шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з матірю. Проте, остання почала вживати наркотичні засоби та абсолютно не дбала про дитину. Замість неї, дитиною опікувались бабця з дідусем: [PERSON] і [PERSON] . Впродовж останні місяці син проживаєз батьком та перебуває на його повному утриманні. Мама не бачиться зі сином, не бере участі в його вихованні та утриманні, веде аморальний спосіб життя. Також однорічну доньку залишила на виховання своїм батькам, які також звернулися до суду про відібрання дитини від [PERSON] , справа розглядається в суді. З боку відповідача прослідковується повне та систематичне ігнорування і свідоме нехтування батьківськими обов`язками щодо дитини, а тому з метою захисту прав дитини позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою від 02.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Відповідач не скористалася правом подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою від 02.12.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов та пояснив, що дитина на тепер проживає з ним, мама з сином майже не спілкується. Дитина довший час проживала з дідусем і бабцею, він надавав допомогу та виховував сина. Відомо, що мама не займається вихованням сина, веде аморальний спосіб та неодноразово проходила реабілітацію після вживання наркотичних засобів. Дійсно іншу малолітню доньку від другого чоловіка також з пеленок виховують батьки відповідачки. Представник представника позивача адвокатка Манукян М.А. підтримала позовні вимоги, просила їх задоовльнити. Відповідач в судове засідання повторно не прибула, не подала відзиву, отримувала повідомлення на телефон про виклик в судове засідання, однак таке проігнорувала. Представник органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради підтримав позовні вимоги, в останнє судове засідання не прибув, подав клопотання про продовження розгляду справи без його участі, через канцелярію суду надав висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Заслухавши позивача, представників, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд приходить такого. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням від 05.11.2018 року Шевченківського районного суду м.Львова - розірвано. В шлюбі в подружжя [INFO] народилася спільна дитина - син [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження, копія якого міститься в матеріалах справи (арк.спр. 11). Згідно ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом справ щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо роз`яснення спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків а також на підставі інших документів, що стосуються справи. При розгляді даної справи суд враховує положення ч.8, 9 ст.7 Сімейного Кодексу України про те, що регулювання сімейних відношень має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 -Х11 від 27.02.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як зазначено у ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Частиною 1 ст. 27 цієї Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»: «Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України». Відповідно до вимог ст. 12 вказаного Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У відповідності до принципу 2 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини, згідно принципу 7 Декларації, має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її (дитини) освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Верховний Суд України в ч.2 п.16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»№ 3 від 30.03.2007 року наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Так, органом опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради 02.12.2024 року надано письмовий Висновок від 29.11.2024 року щодо доцільності позбавлення [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Даний висновок, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України), при цьому суд констатує, що матеріали справи не містять доказів на спростування відомостей зазначених у вказаному висновку. Отже, суд достовірно встановив, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, з дитиною спілкується в телефонному режимі вкрай рідко, участі у вихованні не приймає та матеріально не підтримує. З характеристики учня 3-А класу [PERSON] , який навчяається у школі № 97 м.Львова диеректора та класного керівника вбачається, що мама за весь час не цікавилася навчанням сина, жодного спілкування з вчителями щодо дитини. Батько з початку навчального року приєднався до групи та цікавиться навчанням сина. В судовому засіданні допитана як свідок [PERSON] - мама Відповідача та бауся [PERSON] дала показання про те, що її донька [PERSON] повністю усунулася від виховання сина [PERSON] . На даний час проживає з іншим чоловіком від якого народила доньку і малолітня донька також проживає з ними. Їй також відомо, що [PERSON] вживає нарокотичні речовини та неодноразово лікувалася. Спілкується вона з донькою дуже рідко. Перед судовим засіданням у неї була коротка розмова, [PERSON] знає про судове засідання, однак віднеслася до цього рівнодушно. Також повідомила, що згідно рішення суду від 19.09.24 року малолітню [PERSON] , [INFO] відібрано від батьків: [PERSON] та [PERSON] без позбавлення батьківських прав та стягнуто з них на її користь аліменти на утримання дитини. Як наслідок, усі ці фактори, у їх сукупності, свідчать про те, що відповідач свідомо і умисно ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо малолітньої дитини. Суд приходить до висновку, що поведінку матері дитини у кращу сторону змінити не можливо, оскільки вона сама цього не бажає. Незважаючи на те, що позбавлення батьківських прав вважається крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків і способом захисту прав та інтересів дітей, беручи до уваги принципи викладені в Декларації прав дитини, зважаючи на встановлені в ході судового розгляду обставини, суд вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] перш за все буде відповідати інтересам дитини.

Outcome: approved