Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позивач вказує, що вона та відповідач є співвласниками квартири [ADDRESS] . Вона із [PERSON] , як співвласники квартири, щомісяця отримували рахунки на оплату комунальних послуг із зазначенням суми, однак дані платежі оплачувала позивач самостійно. На підставі викладеного просить суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати на оплату комунальних послуг у розмірі 44 816 грн у рахунок відшкодування витрат на утримання квартири, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 2 525,92 грн, та інфляційні втрати в сумі 9 655,74грн, а також стягнути з відповідача судові витрати. Від представника позивача до суду надійшла заява, в даній заяві просить суд справу розглядати в його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Адвокат Дорошенко Олександр Олександрович, який представляє інтереси відповідача, скористався своїм правом та надав відзив на позовну заяву. У даному відзиві просив відмовити в задоволенні позовної заяви. Судом встановлено, що підставі договору купівлі-продажу від 22.05.1998 року, позивач набула у приватну власність квартиру [ADDRESS] , яка складається із чотирьох житлових кімнат загальною площею 71,5 кв.м., в тому числі житловою площею 49,1 кв.м. Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 29.11.2023 року у справі № 725/4683/21 що дана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, сторони по справі є співвласниками квартири [ADDRESS] . /а.с.4-5/, про що дана обставина відповідачем та його представником не заперечувалась. Відповідно до ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 355, 356, 357 ЦП України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників),належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважається рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Частиною 3 статті 13 Конституції України та статтею 319 Цивільного Кодексу України передбачено, що власність зобов`язує. Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання, та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 322 ЦК України на власника покладається обов`язок утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року, власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, визначені законом або договором. Пунктами 6, 9, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживачем житлово-комунальних послуг є індивідуальний або колективний споживач, тобто фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги або юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги. Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до пункту 1 ч. 2 ст. 7 Закону споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Однак, відсутність такого договору не позбавляє споживачів зобов`язання сплачувати за спожиті послуги, оскільки такі зобов`язання у них виникають на підставі статей 11, 509, 526 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», внаслідок фактичного споживання цих послуг, і є обов`язковими для виконання. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Згідно ст..67,162 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична енергія та інші) береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. Сторони по справі, як співвласники квартири, щомісяця отримували рахунки на оплату комунальних послуг із зазначенням суми, однак дані платежі позивач сплачувала самостійно. Відповідно до довідки про суми нарахувань комунальних платежів за період з 1 травня 2021 року по 31.12.2021 року №40 від 16.05.2024 року та довідки за період з 01.01.2022 року по 30.04.2024 року №39 від 16.05.2024 року, та актами нарахувань за період з січня 2021 року по червень 2024 року, наданої ЖБК «№70» позивачем за вказаний період було сплачено за житлово-комунальні послуги 88 232,00 грн . Окрім комунальних платежів, в період з 15.01.2021 року по 01.04.2024 року позивачем було сплачено ФОП « [PERSON] » послуги обслуговування домофонної системи, за адресою [ADDRESS] в розмірі 1400,00 гривень /а.с.6-95/. Відповідач від виконання взятих на себе зобов`язань ухиляється, та по теперішній час суму сплачених позивачем витрат на утримання квартири їй не повернув. Якщо один із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц. Поряд з цим, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15.03.2018 у справі №401/710/15-ц. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду від 30.01.2019 в справі № 922/175/18). Зважаючи на те, що відповідач прострочив виконання періодичних грошових зобов`язань починаючи з 01 січня 2021 року, то він зобов`язаний сплатити на мою користь основну суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, що складає 2 525,92 (дві тисячі п`ятсот двадцять п`ять грн. 92 коп) гривень, та інфляційні втрати в сумі 9 655,74 (дев`ять тисяч шістсот п`ятдесят п`ять грн. 74 коп.) гривень. Розрахунок інфляційних втрат та 3-х відсотків річних додається до позову /а.с.96-106/. Дослідивши матеріали справи в судовому засіданні суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved