Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

16.09.2024\~ [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з з 21.07.2006 по 13.ю09.2023 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, яка на момент укладення шлюбу перебувала на шостому місяці вагітності. [INFO] народилась [PERSON] , батьком якої було записано позивача та яку він вважав своєю донькою. 13.09.2023 шлюб з відповідачкою було розірвано та додатково прийнято рішення про стягнення аліментів. Станом на 16.09.2024 у позивача перед [PERSON] утворилась заборгованість зі сплати аліментів на двох дітей у розмірі 62512,18грн. Після розірвання шлюбу позивач неодноразово звертався до відповідачки та доньки з проханням пройти тест на батьківство, проте це не дало позитивного результату, у зв`язку з чим він вимушений був звернутись до суду з позовом про виключення запису про батька актового запису про народження дитини та його вимоги судом були задоволені. Оскільки вказаним рішенням суду встановлено, що позивач не є біологічним батьком неповнолітньої [PERSON] , тобто між ними відсутнє кровне споріднення, то наявні законі підстави на припинення стягнення аліментів. Виключення запису про батьківство є обставиною, що має істотне значення в розумінні ст.197 СК України, і відповідно, є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за період, коли він був записаний батьком дитини. Враховуючи викладені обставини, просить припинити з нього стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , стягнутих за рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13.09.2023 та від стягнення нарахованої заборгованості по аліментах. Крім того, просив стягнути витрати на правову допомогу, які склали 5000грн. На стадії підготовчого провадження по справі, сторона позивача позовні вимоги уточнила, просила припинити з [PERSON] стягнення аліментів на користь відповідачки на утримання дочки [PERSON] , починаючи з 08.05.2023, стягнути з нього на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1600грн щомісячно, але не менш 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути 5000грн витрат на правову допомогу. Позивач та його представник адвокат Хільчук Р.В., який діє на підставі ордеру №1090597 від 23.10.2024, в судове засідання в подальшому не з`явились, надали заяву про проведення розгляду справи без їх участі за наявними у матеріалах справи документами, просили уточнені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідачки адвокат Смоляр Є.І., яка діє на підставі ордеру №1114470 від 18.10.2024, надала письмові пояснення, в яких зазначила, що про часткове визнання позовних вимог. Не погодились в частині зміни способу стягнення аліментів з платника, зокрема у твердому розмірі, обґрунтовуючи тим, що вимоги Сімейного Кодексу передбачають, що спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду тільки за позовом одержувача аліментів. Отже, прерогатива обрання того чи іншого способу стягнення аліментів, у частці від доходу або у твердій грошовій сумі, якщо останні вже визначені початковим судовим рішенням, належить тільки одержувачу аліментів. Крім того, зазначила, що з часу призначення аліментів і до моменту розгляду даного позову, позивачем не сплачено жодної гривні, борг станом на серпень 2024 складає 62512, 18грн. В подальшому надала до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та врахування раніше висловленої позиції. При вирішення питання щодо стягнення судових витрат на правову допомогу , просила врахувати критерій розумності, а також ту обставину, що на утриманні відповідачки перебуває двоє неповнолітніх дітей. Суд, враховуючи висловлені учасниками справи позиції, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 13 вересня 2023 рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області розірвано. [INFO] у сторін народилась дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 05.05.2023 Володимирським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Володимирському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Вказаним рішенням суду з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 08.05.2023 і до досягнення дітьми повноліття. 02 серпня 2024 рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області задоволено позовні вимоги [PERSON] , виключено з актового запису №11 про народження [PERSON] , [INFO] , складеного 08.11.2006 виконавчим комітетом Березовичівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області, відомості про [PERSON] , [INFO] , як батька дитини, у зв`язку з відсутністю кровного споріднення між ними. Володимирським відділом державної виконавчої служби Володимирського району Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів боржником [PERSON] , який станом на 16.09.2024 склав 62512, 18грн. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями Розділу ІІІ СК України визначено права та обов`язки матері, батька і дитини. Згідно з цими положеннями факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо дитини, які передбачені вказаним вище розділом, у тому числі обов`язків щодо утримання дитини. За загальним змістом цих норм обов`язок утримання дитини батьком дитини виникає лише з підстав походження дитини саме від цього батька або на підставі акту про визнання особи батьком. В особи, яка не визнана батьком дитини, такого обов`язку не виникає. Сплата аліментів за судовим наказом чи рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Частина 1\~статті 192 СК України\~передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із ч. 2\~ст. 197 СК України\~за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Дана норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Лише за наявності обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Так, позивач посилається як на обставину, яка має істотне значення для припинення стягнення аліментів та звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, на те, що судовим рішенням виключено з актового запису про народження дитини відомості про нього як батька дитини. Правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №511/219/18, відповідно до якої виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини у зв`язку з тим, що ця особа не є біологічним батьком дитини, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання дитини з боку особи, яка була зазначена у свідоцтві про народження, як батько, а також в постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №477/1165/20. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №477/1165/20, відповідно до якої виключення запису про батьківство є обставиною, що має істотне значення у розумінні частини другої\~статті 197 СК України, і відповідно, є підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за період, коли він був записаний батьком дитини. Відповідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Отже, з урахуванням встановлених судом обставин, наведених норм законодавства \~про те, що утримувати неповнолітніх дітей зобов`язані саме батьки, та оскільки позивач не є батьком неповнолітньої [PERSON] , у позивача відсутній обов`язок щодо сплати аліментів на користь відповідачки на утримання дитини відповідно до рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13.09.2023, що є підставою для припинення стягнення аліментів із позивача в цій частині. Враховуючи вище викладене, те що позивач наполягає на задоволенні позову і відповідачка визнала позовні вимоги в цій частині, позовні вимоги [PERSON] щодо припинення стягнення з нього аліментів, є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з позивача на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1600грн щомісячно, але не менш 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття. Частина 3 ст.181 СК України наголошує на тому, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Як зазначено вище за рішенням суду з [PERSON] були стягнуті аліменти на користь відповідачки утримання сина [PERSON] у частці від доходу, тобто був визначений спосіб стягнення аліментів. Разом з тим, позивач вказуючи у своїх вимогах про стягнення аліментів в розмірі 1600грн щомісячно, але не менш 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, просить саме змінити спосіб стягнення аліментів, що відповідно до вказаних вимог діючого законодавства може бути тільки за позовом одержувача аліментів. Оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають та суд не бере до уваги надані на підтвердження цих вимог докази. Також суд вважає доцільним звернути увагу, що відповідно до ч.2 ст.432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» є однією з підстав для закінчення виконавчого провадження. Отже рішення суду про припинення стягнення аліментів може бути підставою визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, відповідно до ст.432 ЦПК України. З приводу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За положеннями ч.ч.1,2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2)у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Підставою для відшкодування відповідних судових витрат, в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу, є довіреність або ордер, виданий згідно Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», детальний опис робіт (наданих послуг), а також відповідні докази на підтвердження таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено клопотання про стягнення судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді. В матеріалах справи міститься Договір на надання правової допомоги №40 від 16.09.2024, копія ордеру, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. Згідно цих документів адвокат уповноважений представляти інтереси позивача в суді. В прохальній частині позовної заяви позивач просить стягнути з відповідачки 5000 грн. витрат на правову допомогу. За розрахунком суми гонорару за надану правничу допомогу до договору№40 від 16.09.2024 зазначено, що підготовка позовної заяви склала 4 години, за ставкою 1000грн, загальна сума 4000грн; представництво інтересів у суді 1 година, за ставкою 1000грн., отже всього послуги фактично склали 5000грн. З квитанції про оплату правової допомоги №9354-6517-5860-9565 від 16.09.2024 вбачається, що позивачем [PERSON] оплачено адвокату Хільчуку Р.В. вартість послуг в розмірі 5000,00 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial