Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-10 00:00:00

08.02.2024 року вказана позовна заява надійшла до Малиновського районного суду м.Одеси. Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 21.02.2024 року справа передана для розгляду за підсудністю до Котовського міськрайонного суду Одеської області. Ухвалою Котовського міськрайонного суду м.Одеси від 08.04.2024 року справа передана для розгляду за підсудністю до Красноокнянського районного суду Одеської області. 20.06.2024 року справа надійшла до Красноокнянського районного суду Одеської області. Після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, ухвалою від 08.07.2024 року позовна заява прийнята судом до розгляду та відкрито провадження по справі. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що 27.04.2021 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та [PERSON] укладено Договір позики №2214584 в електронній формі, шляхом підписання електронним підписом відповідача одноразовим ідентифікатором. За умовами вказаного договору позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти (позику), а позичальник приймає на себе обов`язок повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) та сплатити позикодавцю проценти від суми позики та всі інші платежі, пов`язані з виконанням цього договору. Тип позики: короткострокова; мета отримання позики: придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; сума позики: 5000 грн; строк позики: до 13.05.2021 року (16 днів). Згідно з п.2.4.2 Договору позики, середньоденний розмір процентів за користування позикою, акційний, фіксований: 0,99500% від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики. Відповідно до п.2.4.3 договору позики, середньоденний розмір процентів за користування позикою, базовий, фіксований: 1,99000% від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики. Згідно з п.2.4.4 Договору позики, базова процентна ставка за позикою, фіксована: 1,99000% від суми позики за кожен день користування позикою. Згідно з п.2.5 договору позики, розмір процентів на прострочену позику фіксований: 1,01% від суми позики за кожен день з моменту прострочення сплати суми позики та процентів за користування позикою. Пунктами 3.1 та 3.2 Договору позики визначені проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику. Згідно з п.3.1.3 Договору позики, у період прострочення позики проценти за користування позикою нараховуються за базовою процентною ставкою на позику, визначеною п.2.4.4. Згідно з п.3.2.1 Договору позики, проценти на прострочену позику нараховуються у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за цим Договором у розмірі, визначеному п.2.5 Договору, за кожен день прострочення. Відповідач здійснила дії, спрямовані на укладення договору позики шляхом заповнення заяви про надання (отримання) позики на сайті позикодавця, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, позикодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі, встановленому договором. В подальшому, на підставі укладеної між сторонами додаткової угоди до договору позики, строк позики продовжився. Позикодавець належним чином виконав свої зобов`язання за договором позики, надавши позичальнику грошові кошти, строк надання коштів за договором позики наступив, але відповідач не виконує свої зобов`язання, грошові кошти не повертає, проценти за користування коштами не сплачує. 13.10.2021 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу №13/10-2021, за умовами якого ТОВ «Маніфою» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до Боржників за Договорами позики, у тому числі за Договором позики №2214584 від 27.04.2021 р, що укладений між ТОВ «Маніфою» та [PERSON] . В свою чергу ТОВ «Вердикт Капітал» відступило права грошової вимоги до Боржників ТОВ «Коллект Центр» відповідно до Договору відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023 року, в тому числі за Договором позики №2214584 від 27.04.2021 р, що укладений між ТОВ «Маніфою» та [PERSON] . Таким чином, до позивача перейшло право вимоги до відповідача за вказаним Договором позики. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором позики, у відповідача обліковується прострочена заборгованість. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом, що, на думку представника позивача, підлягає стягненню з відповідача станом на 09.01.2024 року складає 83585 грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 5000 грн; заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги - 78585 грн; заборгованість за процентами (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 0,00 грн. Проте, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 45000 грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 5000 грн; заборгованість за відсотками - 40000 грн. Крім того, представник позивача просив стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3028 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 13000 грн. Представником відповідача адвокатом Калініним С.К. до суду подано відзив на позов /а.с.84-98/, в якому представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю та стягнути з позивача на користь відповідача понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн. В обгрунтування заперечень представник відповідача зазначив, що Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 року під час розгляду справи №127/33824/19 зауважив, що без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір не був би укладений. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі №732/670/19 від 23.03.2020 року у справі №404/502/18, від 14.06.2022 року у справі №757/40395/20. Позивач не надав суду докази про отримання відповідачем листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, про здійснення входу відповідача на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, а тому, на думку представника відповідача, в матеріалах справи відсутні докази укладення кредитного договору в електронному вигляді, що відповідає вищевказаним висновкам Верховного Суду. Крім того, на думку представника відповідача, позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що саме відповідач була зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі, не підтверджено отримання саме відповідачем логіну та паролю в системі, що відповідачем було подано заявку на отримання кредиту, а також, що відповідач була ознайомлена з усіма істотними умовами договору, та не надано доказів щодо зарахування коштів на платіжну картку, яка належить саме відповідачу. Матеріали справи містять копію договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту, графік платежів, який є додатком до вказаного договору, і паспорт споживчого кредиту, де зазначено, що їх підписання здійснено клієнтом за допомогою електронного підпису. Проте, на думку представника відповідача, позивачем не долучено до матеріалів справи будь-яких доказів, які прямо чи опосередковано свідчать, що електронний підпис (або ідентифікатор) належить саме відповідачу. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання нею логіну та паролю в даній системі, подання заявки на отримання кредиту, а також ознайомлення з усіма істотними умовами договору. Згідно постанови Верховного Суду від 29.01.2021 року у справі №922/51/20 учасник справи на обгрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ в таких формах: 1) оригінал; 2) електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; 3) паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією із форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ, який в свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якого оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Тобто, згідно вказаної позиції Верховного Суду, паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом та суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, лише у випадку, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Єдиним належним доказом достовірності наданих копій могло бути лише дослідження оригіналів електронних доказів. В даному випадку позивачем подано паперові копії електронних доказів. Оригінали електронних доказів суду надані не були. Крім того, представник відповідача зазначив, що незважаючи на недоведеність позовних вимог, сторона відповідача вважає за необхідне звернути увагу суду на те, що проведений позивачем розрахунок заборгованості не відповідає нормам закону та долученому позивачем договору позики, так як позивачем нараховані відсотки за користування кредитом за межами строку кредитування, відтак, на думку представника відповідача, у задоволенні вимог позивача у частині нарахування відсотків слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю. Так, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 р (справа №444/9519/12) та від 31.10.2018 р (№202/4494/16-ц). Тому, на думку представника відповідача, проценти за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише протягом 16 днів, тобто протягом строку, на який були надані кредитні кошти і, враховуючи визначену фіксовану процентну ставку за кредитами, нарахування процентів має проводитись на рівні фіксованої процентної ставки, а тому розмір заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами за цим договором з врахуванням умов договору щодо розміру денного відсотку за користування коштами, на переконання представника відповідача, складає 1592 грн (5000*1,99%*16). Разом з тим, позикодавцем проценти нараховувались після закінчення терміну кредитування, що суперечить висновку вказаному у постановах Великої Палати Верховного Суду. У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного суду від 28.03.2018 року у цивільній справі №444/9519/12-ц викладено правовий висновок про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечується частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому, на думку представника відповідача, загальний розмір заборгованості відповідача за договором позики повинен становити 6592 грн, що складається з наступного: 5000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 1592 грн - заборгованість за відсотками за кредитом. Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості за Договором позики, який було надано позивачем разом з заявою про усунення недоліків, відповідач внесла кошти за Договором позики у загальному розмірі 2189 грн. Таким чином, розмір заборгованості повинен становити 4403 грн (6592 грн - 2189 грн). Крім того, представник відповідача зазначив, що відповідно до ч.3 ст.21 Закону України «Про споживче кредитування», сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» (чинний на момент укладення договору), у 2021 році установлено мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі з 01 січня - 6000 грн, з 01 грудня - 6500 грн; у погодинному розмірі з 1 січня - 36,11 грн, з 01 грудня - 39,12 грн. Розмір кредиту, який, як зазначає позивач у позовній заяві, відповідачем було отримано у розмірі 5000 грн не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати. Таким чином, на думку представника відповідача, нарахування відсотків за кредитним договором у розмірі 78585 грн (зі зменшенням - 40000 грн) при розмірі тіла кредиту 5000 грн не відповідає нормам Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, розмір суми позики складає лише 5000 грн, тоді як нарахованих відсотків (в межах заявлених вимог) 78585 грн (зі зменшенням 40000 грн), що, на думку представника відповідача, є непропорційно великою сумою компенсації, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а також суперечить вимогам ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо неприпустимості встановлення в договорі несправедливих умов. Ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Згідно з ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно з ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є ,зокрема, умови договору про: 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Тому, на думку представника відповідача, передбачення в договорі такого високого розміру відсотків порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є відповідач, як споживач, тим самим порушує права споживача, а тому, вимога позивача про стягнення всієї суми заборгованості за відсотками, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим ст.ст.3, 509, 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, є несправедливо непомірним тягарем для відповідача та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем, а наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення як засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання. У рішенні від 10.11.2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг Конституційний Суд України зазначив, що межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому, держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг. У випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та ч.ч.1, 2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення (Рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013). На думку представника відповідача, посилання на вказане рішення Конституційного суду при вирішенні питання про розмір відсотків за порушення відповідачем грошового зобов`язання є релевантним. Що стосується вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то на підтвердження понесення вказаних витрат позивачем надано, зокрема, копію платіжної інструкції №0406030000 від 10.01.2024 року. Разом з тим, цю саму платіжну інструкцію позивач надавав разом з іншими справами, що підтверджується рішеннями суду: від 04.04.2024 р у справі №474/144/24 Врадіївського районного суду, від 24.04.2024 року у справі №755/2053/24 Дніпровського районного суду м.Києва, від 09.04.2024 р №161/2277/24 Луцького міськрайонного суду, від 10.04.2024 р у справі №147/173/24 Тростянецького районного суду, від 24.04.2024 року у справі №577/699/24 Конотопського міськрайонного суду. Тому, враховуючи, що вказана платіжна інструкція містить суму сплачених коштів на правову допомогу в розмірі 51000 грн і позивачем долучалась вказана платіжна інструкція до вказаної справи і 5 інших справ, які вказані вище, і в усіх справах заявлялась сума витрат на правову допомогу - 13000 грн, то сума внесених коштів по платіжній інструкції повинна бути не меншою, ніж 78000 грн, оскільки у кожній справі позивач просить стягнути 13000 грн, однак позивач долучає вказану платіжну інструкцію до різних справ, чим вводить суд в оману та надає недостовірні докази на підтвердження сплати правової допомоги. Тому, представник відповідача вважає, що заявлена позивачем до стягнення сума витрат на правову допомогу в розмірі 13000 не є доведеною та не відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності. З урахуванням зазначеного, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю та стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн. Від представника позивача до суду надійшли письмові пояснення /а.с.152-159/, в яких представник позивача зазначила, що у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір і підстави стягнення яких визначаються сторонами у договорі. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України. Відповідач здійснила дії, спрямовані на укладення договору позики шляхом заповнення заяви про надання (отримання) позики на сайті позикодавця, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої в подальшому, позикодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі, встановленому договором. Ідентифікація здійснювалась в ІТС, яка належить первісному кредитору і він гарантував дійсність вимоги при відступленні прав вимоги за договором. Будь-яких доказів того, що персональні дані відповідача були використані для укладення договору від його імені відповідачем не надані. СМС-повідомлення надходило на номер телефону, зазначений відповідачем у заявці на отримання кредиту. Доказів того, що вказаний номер не належить відповідачу, матеріали справи не містять. Підписанням договору позики відповідач також підтвердила, що вона вивчила та повністю погоджується з умовами Правил надання грошових коштів у позику, у т.ч. на умовах фінансового кредиту ТОВ «МАНІФОЮ», які є невід`ємною частиною договору; вивчила та повністю погоджується з умовами цього договору позики (п.п.8.3.5, 8.3.6 договору позики). До позовної заяви були додані Договір з додатками, серед яких паспорт споживчого кредиту, який містить всі відомості щодо умов кредитування, в тому числі щодо порядку нарахування процентів, строку кредитування, реальної річної ставки тощо. Оскільки даний договір укладено на сайті позикодавця та відповідач підписала його одноразовим ідентифікатором, отриманим у СМС-повідомленні, без здійснення входу на сайт товариства договір між відповідачем та товариством не був би укладений. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 року у справі №132/1006/19 (провадження №61-1602св20). Укладений договір відповідачем не оспорювався ,а тому є чинним, оскільки відповідає формі, передбаченій ст.ст.207, 208, 1047, 1055 ЦК України. Крім того, у розрахунку заборгованості чітко вказано ,з чого складається заявлена сума заборгованості, відповідно до яких умов договору та за який період вона нарахована. Незгода відповідача з розрахунком заборгованості не позбавляє його можливості, на підтвердження своїх доводів, надати свій «контррозрахунок». Відповідачем не було надано ніяких доказів виконання зобов`язань, в тому числі доказів невірного нарахування виниклої суми заборгованості по відсотками, відповідно до умов Договору. П.3.1 та 3.2 Договору позики визначені проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику. Згідно з п.3.1.3 Договору позики, у період прострочення позики проценти за користування позикою нараховуються за базовою процентною ставкою на позику, визначеною п.2.4.4. Відповідно до п.3.2.1 Договору позики, проценти на прострочену позику нараховуються у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за цим договором у розмірі, визначеному п.2.5 Договору за кожен день прострочення. Відповідно до п.3.10 Договору,

Outcome: partial