Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Личаківського районного суду м. Львова з позовом до російської федерації в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що у квітні 2014 року після незаконної анексії російською федерацією Автономної Республіки Крим та на момент початку другої фази збройної агресії російської Федерації проти України на території Луганської і Донецької областей України, він був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Цей доказ також підтверджує той факт, що вона внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, позивач був змушений покинути тимчасово окуповану територію України та перебувати в м. Києві та м. Львові. Місто Донецьк включено до переліку населених пунктів, які визнані постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII тимчасово окупованими територіями. Таким чином, юридичний факт окупації та тимчасової відсутності в м. Донецьк юрисдикції держави Україна встановлений законом. Крім того, фактичними та юридичними підставами звернення до суду із цим позовом є визнані законодавчо та встановлені нижченаведеними рішеннями судів, що набули законної сили, численні порушення російською федерацією основоположних прав і свобод людини. Зокрема, щодо осіб, які мають такий саме правовий статус, як і він - внутрішньо переміщена особа (надалі ВПО), встановлено, що російською федерацією порушений побут та налагоджене повноцінне життя. Збройною агресією російської федерації проти України та окупацією російською федерацією частини території Донецької області України порушені права ВПО на вільне пересування, повагу до честі та гідності, свободу і особисту недоторканість, повагу до приватного і сімейного життя, що російською федерацією в м. Донецьк створені такі умови, які унеможливлюють реалізацію нею права на свободу думки та інших політичних прав громадянина України. Також збройною агресією російської федерації позивачу завдано суттєву майнову шкоду. Внаслідок цих дій порушено його права на користування та розпорядження належним йому майном, а саме він позбавлений можливості використовувати власне нерухоме майно - квартиру, що належить йому на праві приватної власності. Внаслідок дій російської федерації він позбавлений можливості використовувати свою квартиру у період з червня 2014 року по теперішній час. Розмір упущеної вигоди розраховується на підставі розміру середньої місячної вартості оренди двокімнатної квартири в м. Донецьк, з урахуванням періоду, за який він зазнав збитків. Середня місячна вартість оренди двокімнатної квартири у такому місці становила 9 500 грн (врахована вартість оренди аналогічних квартир). Таким чином, у зв`язку із неможливістю здати в оренду належну йому двокімнатну квартиру та отримувати відповідний дохід, упущена вигода, завдана позивачу збройною агресією російської федерації, становить 9 500 х 99 місяців = 940 500 грн Також зазначає, що згідно договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно позивач придбав майнові права на квартиру в сумі 444 246,00 грн. У зв`язку з протиправними діями російської федерації він не зміг реалізувати своє право на отримання квартири, унаслідок чого позивач зазнав відповідної майнової шкоди в розмірі сплачених коштів в сумі 444 246,00 грн. Після окупації частини Донецької області він був позбавлений звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями, можливості повернення додому, налагодження побуту. Ці обставини відобразились на його матеріальному та моральну стані. Посилаючись на викладене, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з російської федерації на його користь 1 330 000 грн на відшкодування моральної шкоди. У зв`язку із зазначеним, позивач просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 01 листопада відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до російської федерації в особі посольства російської федерації в Україні про стягнення матеріальної та моральної шкоди та призначено підготовче засідання. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2022 року замінено первісного відповідача російську федерацію в особі посольства російської федерації в Україні на Державу Україна в особі Кабінету Міністрів України (далі - відповідач -1) та Державну казначейську службу України (далі - відповідач-2). Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2022 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, передано до Оболонського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 03 лютого 2023 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, передано для розгляду за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року прийнято до провадження цивільну справу позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди та призначено підготовче судове засідання на 01 серпня 2023 року. У зв`язку з оголошено повітряною тривогою підготовче засідання, призначене на 01 серпня 2023 року, знято з розгляду та призначено на 02 жовтня 2023 року. У серпні 2023 року [PERSON] подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просив суд стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби Україна на користь позивача майнову шкоду в розмірі 1 240 080,30 грн та упущену вигоду в розмірі 1 064 000 грн. Заява обгрунтовано тим, що сума в розмірі 444 246,00 грн вартості з 26 квітня 2013 року згідно договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно № 1 від 26 квітня 2013 року підлягає коригуванню шляхом збільшення на відсоток інфляції та становить 1 240 080,30 грн. Також позивач вважає, що підлягає збільшенню розмір завданої шкоди у формі упущеної вигоди, у зв`язку із збільшенням строку, протягом якого позивач зазнає шкоди. Розмір завданої шкоди у формі упущеної вигоди з червня 2014 року по теперішній час становить 1 064 00 грн. У серпні 2023 року від представника відповідача Кабінету Міністрів України до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог до Держави Україна. Позивач не просить захистити право власності на належне його майно від посягань з боку держави, а відстоює право на відшкодування шкоди, заподіяної іншими особами, за рахунок Держави України. Разом з тим, позивач не надав жодних доказів, які б стосувались розрахунку витрат заподіяних йому, протиправним, на його думку, невиконанням саме Державою Україна свого позитивного обов`язку щодо ефективного контролю. російська федерація несе повну юридичну відповідальність за майнову та немайнову шкоду, заподіяну цивільним фізичним та юридичним особам у результаті вчинення нею збройної агресії, зокрема за майнову шкоду, заподіяну підконтрольними їй збройними формуваннями, а також за майнову шкоду, заподіяну збройними формуваннями, підконтрольними Україні, під час здійснення ними законного права на самозахист. Зокрема, відшкодуванню підлягає шкода, заподіяна в результаті: - пошкодження чи знищення майна під час бойових дій; - вилучення майна збройними формуваннями, які перебувають під контролем країни-агресора; - втрати майна особою, яка була змушена залишити місце проживання через бойові дії чи окупацію. Потерпілі фізичні та юридичні особи мають право звертатися з цивільними позовами до російської федерації про відшкодування заподіяної шкоди до судів за місцем заподіяння такої шкоди. Відтак, відповідальність та компенсації за зруйноване майно позивача, має бути покладено в повній мірі на російську федерацію. У жовтні 2023 року від представника відповідача Кабінету Міністрів України до суду надійшла заява про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Зазначає, що позивач звертається до суду з позовом про відшкодування шкоди більш ніж через вісім років з моменту, з якого, на його думку, така шкода була заподіяна, тобто, з порушенням строку звернення до суду. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2023 року відкладено розгляд справи в підготовчому засіданні на 31 січня 2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року відкладено розгляд справи в підготовчому засіданні на 15 квітня 2024 року. Ухвалою суду від 15 квітня 2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25 липня 2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року розгляд справи відкладено на 17 жовтня 2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року розгляд справи відкладено на 04 лютого 2025 року. В судове засідання учасники справи не з`явились; про час, дату та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Представник відповідача-1 подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є громадянином України, який відповідно до копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 3005000119 від 15 жовтня 2014 року, перемістився з [ADDRESS] до [ADDRESS] . Позивач є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 178280850 від 21 серпня 2019 року. Суд також установив, що згідно договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно № 1 від 26 квітня 2013 року позивач придбав майнові права на квартиру [ADDRESS] , за 444 246,00 грн. Пред`являючи позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди Державою Україна, позивач посилався на те, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, він був вимушений у червня 2014 року залишити окуповану частину території Донецької області та переселитися у м. Київ. Внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та його вимушеного переселення із окупованої частини території Донецької області, де у нього у власності було нерухоме майно та усталений побут, йому завдана матеріальна та моральна шкода. Діями російської федерації щодо України, а саме збройною окупацією частини території Донецької області, він позбавлений можливості користування та розпорядження належним йому майном та використовувати належну йому нерухомість. Крім того, йому завдана моральна шкода, яка спричинена втратою права розпоряджатися та користуватися належним йому нерухомим майном, можливістю проживати в рідному місті. Обов`язок по відшкодуванню, спричиненої шкоди позивач вважає необхідним покласти на Державу Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд дійшов таких висновків. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відшкодування майнової та моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України). Статтею 270 ЦК України визначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. За змістом частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (частина перша статті 1 Першого протоколу до Конвенції). Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Положення преамбули Конвенції передбачають, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави з гарантування прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання. Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки: держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може полягати у прийнятті законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпеченні реальних умов для реалізації прав. За певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язане з майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). Тобто особа, яка має майновий інтерес, може розглядатися як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Велика Палата Верховного Суду у пункті 40 постанови від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 зазначила, що згідно з Конвенцією держава-учасниця несе відповідальність лише за власні дії чи бездіяльність щодо виконання негативних і позитивних (матеріальних, процесуальних) обов`язків із гарантування конвенційних прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Якщо держава поширювала її юрисдикцію на відповідну територію, де сталося стверджуване порушення права, обставини (факти) невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації певного з наведених обов`язків для притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї треба чітко встановити. У пункті 52 зазначеної постанови вказано, що у кожному випадку звернення з позовом про відшкодування державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала її конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази). У розглядуваній справі [PERSON] звернувся до суду за захистом своїх прав, порушених російською федерацією із 2014 року. Вказував, що внаслідок збройної агресії він був вимушений залишити місце свого постійного проживання в [ADDRESS] . Позивач зазначав, що через неможливість використання власної квартири йому було завдано збитки, які він розраховує виходячи із середньої вартості оренди подібної квартири за період неможливості користування майном на тимчасово окупованій території. Також указував щодо необхідності відшкодувати позивачу за рахунок Державного бюджету України вартість проінвестованої ним квартири у м. Донецьк, але яку він не отримав у власність внаслідок збройної агресії російської федерації. Крім того, у зв`язку із необхідністю прилаштовуватись до нових умов життя, шукати додаткові кошти на оренду житла йому завдано моральної шкоди. Разом з тим, Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку росії, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання рф державою-агресором (далі - Звернення)). Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії російської федерації (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала росію державою-агресором (абзац шостий Звернення). У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії росії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення так званих «донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви). 27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви). Наслідком збройної агресії російської федерації проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). росія своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії російської федерації стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви). 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України - повномасштабне вторгнення агресора на Українську суверенну територію. У цей день Україна розірвала з російською федерацією дипломатичні відносини. 02 березня 2022 року збройну агресію російської федерації проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX). 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія російської федерації проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. При цьому м. Донецьк включено до переліку населених пунктів, які визнані постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII тимчасово окупованими територіями, а тому держава України у сенсі статті 1 Конвенції не має юрисдикції щодо гарантування прав і свобод громадян на цій території. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки шкода, про відшкодування якої заявлено позовні вимоги, та виконання державою Україна своїх обов`язків щодо гарантування прав і свобод громадян не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку. Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» російська федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 затверджено порядок визначення шкоди та збитків, завданих внаслідок збройної агресії. У справі за позовом фізичної особи до російської федерації про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією росії проти України, Верховний Суд дійшов висновку, що звернення позивача до українського суду із позовом до російської федерації є можливим засобом захисту права (постанова від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19). Отже, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації росією окремих територій Української держави, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (російську федерацію), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди. За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed