Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-30 00:00:00

25.01.2024 представник позивачки звернувся до суду із зазначеним позовом та просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] завдану майнову шкоду у сумі 53191,67 грн. (включаючи ПДВ на запасні частини та матеріали), а також моральну шкоду у сумі 6000,00 грн. 24.04.2024 рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди, завданої в наслідок дорожньо-транспортної пригоди. 30.09.2024 ухвалою Сумського апеляційного суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] , яка подана її представником адвокатом Мальченком Д.В., на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24.04.2024 та призначено справу до судового розгляду. 27.12.2024 ухвалою Сумського апеляційного суду цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди, завданої в наслідок дорожньо-транспортної пригоди повернуто до суду першої інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення, а саме вирішення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди. У судовому засіданні представник позивачки просив задовольнити позовні вимоги про стягнення з [PERSON] завданої [PERSON] моральної шкоди в розмірі 6000,00 грн. з підстав, наведених у позовній заяві. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до ч. 4 ст.\~270\~ЦПК України не перешкоджає розгляду заяви. Вивчивши заяву та додані до неї докази, дослідивши матеріали справи, врахувавши пояснення представника позивачки, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до судді з вищевказаним позовом представник позивачки ставив вимогу щодо відшкодування відповідачем [PERSON] на користь позивачки [PERSON] завданої їй моральної шкоди у сумі 6000,00 грн. Разом з тим зазначена позовна вимога не була вирішена судом при ухваленні рішення 24.04.2024. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.\~270\~ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. За приписами ч.ч. 1-3\~ст.\~12\~ЦПК України цивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом.\~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст.\~1166,\~ст. 1187 ЦК України\~передбачено, що шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України загальним способом захисту цивільних прав, крім іншого, є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 280 ЦК України один із основних способів захисту немайнових прав право на грошову компенсацію моральної шкоди, завданої втручанням у такі немайнові блага. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. В постанові ВП ВС від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц зазначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Вказаний перелік не є вичерпним, а передбачає найбільш можливі варіанти прояву моральної шкоди. Моральна шкода є втратою немайнового характеру, натомість відшкодування моральної шкоди відбувається в майновій (грішми, іншим майном) або немайновій формах (публікація спростування недостовірної інформації, публікація рішення суду у засобах масової інформації, інші форми відновлення морального стану особи). Згідно з вимогами ст. 1187 ЦК України\~умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними. Отже, як вже зазначалося, право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови), а саме: а) наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вина заподіювача шкоди. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, виключається внаслідок непереборної сили та умислу потерпілого. Безумовною підставою звільнення від цивільно-правової відповідальності без вини є дія непереборної сили. Разом з тим, відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу про те, що шкода завдана майну [PERSON] , джерелом підвищеної небезпеки- автомобілем марки «ВАЗ 21061», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , відбулась внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відтак, [PERSON] має обов`язок по відшкодуванню [PERSON] моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Суд зазначає, що загальними умовами цивільно-правової відповідальності є наявність моральної шкоди; наявність негативних змін у психічному стані особи, яких вона зазнала внаслідок завданих їй фізичних і душевних страждань. Натомість, презумпція наявності моральної шкоди законодавством не передбачена. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки, а така презумпція має визначатися лише законом. Враховуючи викладене діє положення цивільного-процесуального законодавства про загальний розподіл тягаря доказування. Отже, право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування є процесуальною можливістю довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди представник позивачки посилається на те, що завдана [PERSON] моральна шкода виразилася у безумовних душевних стражданнях, враховуючи ступінь їх глибини, яких вона зазнала внаслідок пошкодження належного їй майна. Крім того, моральної шкоди [PERSON] було завдано поведінкою відповідача, який не бажає мирного врегулювання спору та відшкодування збитків, при тому, \~ \~ \~ \~що свою вину \~ \~ \~ \~ у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди він не заперечує. Також, в обґрунтування моральної шкоди представник позивачки зазначає, що \~ \~ \~ \~ у зв`язку з пошкодження автомобіля [PERSON] не мала можливості \~ \~ \~ \~користуватися ним, а тому була змушена змінити звичний спосіб життя, що вплинуло на вирішення повсякденних питань щодо поїздок на роботу, відвезення дитини до дитячого садку та в зворотному напряму, а також вирішення інших побутових питань. В п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України\~визначено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 76,\~77\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Натомість стороною позивача на підтвердження своїх вимог суду не надано належних та допустимих доказів, у порядку ст. 83 ЦПК України. Так відповідно до ч.2,ч.4 цієї статті позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких цей доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням приписів ч. 6\~\~ст. 81 ЦПК України\~\~обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~\~від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. За приписами\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зазначає, що чинна редакція ЦПК України прямо закріплює низку обов`язків учасників процесу у сфері доказування, до яких належать: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні. Отже, чинне законодавство закріплює не лише обов`язок учасників справи сприяти суду у з`ясуванні обставин справи, однак і їх обов`язок подавати усі наявні у них докази. В постанові ОП КЦС ВС від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20 зазначено, що у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Разом з тим, стороною позивача не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння [PERSON] душевних страждань неправомірними діями відповідача, не підтверджено їх обсяг та тривалість. По суті представник позивачки обмежився лише наведенням загальних фраз про порушення звичного способу життя позивачки без конкретного зазначення в чому саме полягало порушення її життєвого ритму. Так, в обґрунтування завдання моральної шкоди представник позивачки зазначає, що у зв`язку з пошкодження автомобіля [PERSON] позбавлена можливості вирішувати нагальні побутові питання. При цьому, суду не надано доказів того, що пошкоджений автомобіль є єдиним транспортним засобом, що використовувався позивачкою як джерело пересування до місця роботи та/або дитячого садка. Крім того, у матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності у позивачки дітей, місця їх навчання чи перебування у дошкільних закладах та інше. Суд звертає\~увагу на\~те,\~що формальне\~посилання представника\~позивачки не\~свідчать про\~завдання [PERSON] \~моральної шкоди,\~яка може\~бути відшкодована\~в порядку\~визначеному законодавством. Наявність вини відповідача у пошкодженні транспортного засобу позивачки не може бути єдиною підставою, що породжує зобов`язання з відшкодування їй моральної шкоди. З огляду на встановлені судом фактичні обставини, що перевірені наявними у справі доказами, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди.

Outcome: dismissed