Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач), звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] (далі - відповідач) на її користь грошові кошти у вигляді: боргу за договором позики та розпискою від 17.08.2021 в розмірі 10 000,00 доларів США. а також понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 17 серпня 2021 року між нею, [PERSON] , та [PERSON] , було укладено договір позики згідно якого позивач передав\~у власність\~відповідача грошові\~кошти в\~розмірі 10\~000\~доларів США,\~а позичальник\~(відповідач)\~зобов`язалась повернути\~позикодавцеві вказану\~суму в\~строк до\~17.08.2023.\~Одержання коштів\~підтверджується власноручно\~написаною розпискою,\~яку було\~надано позивачу в момент передачі коштів. Проте, у встановлений строк відповідач кошти не повернула. Дане підтверджується договором позики від 17.08.2021 та тією обставиною, що оригинал розписки від 17.08.2021 року знаходиться у володінні позивача. Ухвалою суду від 03.10.2024 відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу термін на подання відзиву до суду. Представник позивача адвокат Корольков М.А. в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення. У передбачений законодавством термін відповідачка відзиву до суду не надала, повідомлялась неодноразово про розгляд справи за останнім відомим місцем проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Суд прийняв рішення про заочний розгляд за наявними матеріалами відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного законодавства. 17 серпня 2021 року між [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір позики (копія наявна в матеріалах справи) згідно якого позивач передала у власність відповідачки грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США, а позичальник (відповідач) зобов`язався повернути позикодавцеві вказану суму в строк, встановлений договором, а саме 17 серпня 2023. Дане підтверджується розпискою від 17.08.2021, оригінал якої знаходиться у володінні позивача. Як вказує у позові представник позивача, кошти відповідачка не повернула, тому заборгованість складає 10000 доларів США. Як зазначає представник позивача, одержання коштів підтверджується власноручно написаною розпискою, яку було надано позивачу в момент передачі коштів (копія наявна в матеріалах справи). Оригінал наведеної розписки оглянутий в судовому засіданні. Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Стаття 1051 ЦК України встановлює, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але яка й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, шляхом надання розписки про отримання грошових коштів. За змістом частин першої та другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання\~позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду України від 18.09.2013р. №6-63 цс13 ). Законодавцем визначено, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом факту укладення договору. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Крім того, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 24.02.2016 р. по справі № 6-50цс16 та правова позиція висловлена Верховним судом України 18.01.2017 р. у справі №6-2789цс16. Визначена приписами статті 204 ЦК України презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину, не спростовує відповідного обов`язку заявника-кредитора, вимоги якого підтверджені борговою розпискою, надати сукупність усіх необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема й зазначені вище докази джерел походження наданих у позику коштів. Тобто суд,\~вирішуючи питання про належне документальне підтвердження кредиторських вимог за борговою розпискою, може надати правову оцінку реальності (дійсності) таких зобов`язань або направленість намірів сторони/сторін на створення удаваного або фіктивного правочину на підставі інших доказів, в тому числі що підтверджують/спростовують фінансову спроможність цього кредитора щодо надання відповідної позики та можливостей позичальника таку позику повертати. За вказаних обставин, аналізуючи матеріали справи, суд критично ставиться до доводів сторони позивача, що позивачкою були передані відповідачу у борг грошові кошти в розмірі 10\~000 доларів США, оскільки суду не надані відомості про джерела походження коштів наданих [PERSON] [INFO] у позику [PERSON] [INFO] , не доведена фінансова спроможність позивача мати стабільну фінансову підтримку у 81 рік, щоб безперешкодно передати у користування третій особі 10\~000 доларів США на два роки. Відповідно, суд також критично ставиться до того, що відповідачка [PERSON] має фінансову спроможність повертати кошти у вказаному розмірі, оскільки ії доходи у належному та достатньому розмірі також не підтверджені. Натомість, суд враховує, що сторони у справі є співвласниками нерухомого майна, а саме: [ADDRESS] , на частку у праві власності якого може бути накладений арешт в порядку виконання судового рішення. При цьому,\~згідно даних\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно\~(2012\~рік),\~під час\~реєстрації права власності на частку нерухомості відповідачка мала громадянство Російської Федерації. За відомостями Відділу реєстру територіальної громади «Центр адміністративних послуг» з місця реєстрації за адресою [ADDRESS] , [PERSON] знята у 08.05.1998 році. Аналізуючи зазначені правовідносини, суд дійшов висновку, що стороною позивача не надано доказів того, що грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США на момент складання розписки 17 серпня 2021 року були наявні в розпорядженні [PERSON] та вона їх передала особисто у власність [PERSON] згідно договору позики, а [PERSON] мала намір та можливість їх повертати. Відповідно до\~статті 76\~ЦПК України\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певн ими засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову за відсутності передбачених законом підстав для його задоволення. Судові витрати згідно ст. 141 ЦПК України, залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed