Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-09 00:00:00

28 грудня 2023 року позивач ТОВ «ФК «Росвен Інвест Україна» звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 23.02.2022 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання коштів у позику № 2974117 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». 23.05.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Росвен Інвест України» було укладено Договір факторингу №01.02-25/23, у відповідності до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТОВ «Росвен Інвест України» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Росвен Інвест України» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників. Відповідно до вказаного реєстру ТОВ «Росвен Інвест України» набуло права вимоги до відповідача в сумі 77070,90грн, з яких: 15000,00грн - сума заборгованості за тілом кредиту; 62070,90грн - сума заборгованості за відсотками. Позивач просить суд стягнути заборгованість з відповідачки в розмірі 77070,90грн та судові витрати. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва П`ятничук І.В. від 08 січня 2024 матеріали цивільної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальність «Росвен Інвест Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості - направлено за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва (а.с. 43-44). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 02 лютого 2024 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін (а.с. 53-54). Відповідачу наданий строк для надання відзиву. 07.06.2024 до суду надійшло клопотання відповідачки [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє представник -адвокат Андрущак Сергій Володимирович про витребування доказів. До суду надійшов відзив від відповідачки [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє представник -адвокат Андрущак Сергій Володимирович відповідно до якого зазначив, що [PERSON] не визнає факту заповнення формуляру заяви або іншої форми про прийняття пропозиції в електронній формі, отримання одноразового ідентифікатора, а також вчинення інших дій, які можна розцінювати як прийняття пропозиції укласти електронний договір та отримання ним коштів на банківську картку. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, з яких можна було б встановити, що [PERSON] пройшла ідентифікацію у інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" при вході в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України "Про електронну комерцію", через номер телефону, який належить саме йому, факту заповнення формуляру заяви про прийняття пропозиції в електронній формі, а також підтвердження факту перерахування ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" коштів на банківську картку відповідачки у розмірі та на умовах, визначених договором про надання фінансового кредиту. ТОВ "РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА" не надано суду доказів видачі кредитних коштів відповідачу у цій справі на умовах споживчого кредиту, зокрема, не надано платіжного доручення на перерахування грошових коштів на рахунок відповідачки. Разом з тим, позивач не надав до суду доказів щодо здійснення будь-якого руху коштів по картковому рахунку відповідача, в тому числі не надано виписку з особового карткового рахунку відповідача, що позбавляє можливості встановити факт отримання відповідачкою кредиту шляхом перерахування коштів на картковий рахунок відповідача та користування кредитними коштами (користування кредитом). Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази та підстави заявлених позовних вимог, відповідачка вважає позовні вимоги позивача є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 23 вересня 2024 року витребувано у товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» електронний варіант заявки [PERSON] на укладення договору про надання коштів у позику №2974117 та підтвердження погодження пропозиції (а.с.93-94). Представник ТОВ « Росвен Інвест Україна» в судові засідання не з`явився, в позовній заяві зазначив, що просить справу розглядати без участі представника позивача, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Андрущак Сергій Володимирович в судові засідання не з`явились, в матеріалах справи міститься відзив відповідно до якого просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити, з таких підстав. Суд установив такі факти та їм правовідносини. Відповідно до копії договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 2974117 від 23.02.2022 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту, згідно з умовами якого товариство надало відповідачці кредит у сумі 15000,00грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та строки, визначені договором (а.с. 5-14). Згідно з умоамив договору, строк кредиту 360 днів, стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день, занижена процентна ставка становить 0,40 % в день. Згідно з розділом № 2 вказаного договору, кредит надається товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] . 23.05.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Росвен Інвест України» було укладено Договір факторингу №01.02-25/23, у відповідності до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТОВ «Росвен Інвест України» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Росвен Інвест України» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників (а.с. 26-28). Згідно з витягом з реєстру боржників №1 до договору факторингу № 01.02-25/23 від 23.05.2025, загальна сума заборгованості [PERSON] становить 77070,90грн. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, відповідно до якої: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію», на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У ст. 3 вказаного Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 зазначеного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 вказаного Закону). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). За змістом ст.12 вказаного Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно ж вказаного Закону, позичальник заповнює формуляр заяви-анкети для отримання кредиту, в якій зазначається, що позичальник ознайомився та погодився з кредитним договором, Умовами надання та обслуговування кредитів та Правилами про порядок надання коштів у позику. У даному випадку, вказаний алгоритм дій підтверджується позивачем в Листі ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" на адресу Позивача, але такої заяви-анкети до позовної заяви не додано, що свідчить про необізнаність Відповідачки з умовами надання кредиту (а.с.18). Саме така правова позиція міститься в Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20. Згідно з ч. 2 ст. 100 ЦПК України "електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 100 ЦПК України "учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. У даному випадку, всі докази позивачем подано на паперових носіях, і при цьому не зазначено про наявність оригіналу електронного доказу, а отже, не являються доказами у справі. З урахуванням приписів ч. 6 ст. 81 ЦПК України обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.50 принципу справедливості розгляду справи судом. За змістом ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справи у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Зазначений правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 22.06.2020 року (справа №189/786/18), від 10.06.2020 року (справа № 658/4229/18). Відповідачка не визнає факту заповнення формуляру заяви або іншої форми про прийняття пропозиції в електронній формі, отримання одноразового ідентифікатора, а також вчинення інших дій, які можна розцінювати як прийняття пропозиції укласти електронний договір та отримання ним коштів на банківську картку. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, з яких можна було б встановити, що [PERSON] пройшла ідентифікацію у інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" при вході в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України "Про електронну комерцію", через номер телефону, який належить саме їй, факту заповнення формуляру заяви про прийняття пропозиції в електронній формі, а також підтвердження факту перерахування ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" коштів на банківську картку відповідачки у розмірі та на умовах, визначених договором про надання фінансового кредиту. ТОВ "РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА" не надано суду доказів видачі кредитних коштів відповідачу у цій справі на умовах споживчого кредиту, зокрема не надано платіжного доручення на перерахування грошових коштів на рахунок [PERSON] . Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі N 200/5647/18 зазначив, що належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту є виписка по картковому рахунку. Виписка по рахунку згідно Переліку типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року, має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі. Разом з тим, позивач не надав до суду доказів щодо здійснення будь-якого руху коштів по картковому рахунку відповідача, в тому числі не надано виписку з особового карткового рахунку відповідача, що позбавляє можливості встановити факт отримання відповідачкою кредиту шляхом перерахування коштів на картковий рахунок відповідача та користування кредитними коштами (користування кредитом). Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаною нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням положень ст.ст. 526,527,530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 по справі № 161/16891/15-ц). Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. У той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р.№ 6-16цс15. Пункт 50 Розділу 3 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2018 року (далі - Положення) встановлює, що первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банком самостійно, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України. Первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі (п. 51 Розділу 3 Положення). Також пункт 52 Положення вказує, що первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку, а унесення виправлень до первинних документів не допускається (п. 53) Разом з тим, відповідно до п. 62 Положення, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, виписки по рахункам або касовий документ - заява про видачу готівки можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 752/9423/15-ц, від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18. Позивачем не надано суду належних, допустимих і достовірних доказів того, що відповідачу після укладення кредитного договору було видано кредит саме в сумах заявлених позовних вимог. Визначення даних сум в кредитних договорах не свідчить про отримання сааме в цьому розмірі кредиту відповідачем і виконання кредитодавцем своїх зобов`язань по договорах. Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належними доказами існування боргу. Наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором є недостатнім для задоволення позовних вимог, оскільки сам розрахунок, умови кредитування тощо, є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти відповідачу, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем, а також, за відсутності належних та допустимих доказів, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов відповідного кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, вимоги позивача про стягнення процентів після спливу строку кредитування не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Суд звертає увагу, що позивач ознайомлений із змістом відзиву відповідачки міг спростувати її твердження, надавши відповідь на відзив із відповідними доказами, проте не скористався своїм правом, яке ґрунтується на принципі змагальності судового процесу. Також, позивачем була проігнорована ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року про витребування доказі. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі викладені у матеріалах справи факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Outcome: dismissed