Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан», про відшкодування шкоди, в якому просив: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» на користь [PERSON] суму страхового відшкодування за завдану матеріальну шкоду внаслідок дорожнь-транспортної пригоди у розмірі 37 600, 97 грн., витрати на проведення оцінки пошкодженого майна в сумі 3100, 00 грн., моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн., а також судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 22.05.2021 о 19 год. 50 хв. в м. Києві на вул. Бойчука, 34 б, [PERSON] керуючи автомобілем Ауді, д.н.з. [NUMBER] , всупереч вимогам п.п. 10.4, 10.1, 10.3, 13.1 Правил дорожнього руху, під час руху не зайнявши крайнє положення для повороту, при зміні напрямку руху під час повороту праворуч, не впевнившись у безпечності та недотримавшись безпечного інтервалу, здійснив зіткнення з автомобілем КІА, д.н.з. [NUMBER] , під моїм керуванням, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, після чого [PERSON] залишив місце ДТП, чим порушив п. 2.10.а) Правил дорожнього руху. Оформлені матеріали адміністративного правопорушення були направлені до Печерського районного суду міста Києва для винесення відповідного рішення. Внаслідок ДТП вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а їх власникам було завдано матеріальних збитків. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Ауді», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , була застрахований в ТДВ «СК «Гардіана» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР-5152811 від 04.02.2021. 25.05.2021 року позивач звернувся з повідомленням про ДТП до ТДВ «СК «Гардіан», яка є страховиком по відношенню до [PERSON] (поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР-5152811 від 04.02.2021). Яка зазначає позивач, вказане повідомлення оримане відповідачем. Проте, оскільки на той час позивач не мав рішення суду, яким було б визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, отримати відшкодування від страховика позивач не мав можливості. 01.06.2021 року за участі ТДВ «СК «Гардіан» було проведено огляд транспортного засобу «КІА», д.н.з. [NUMBER] на предмет пошкоджень після ДТП. 23.12.2021 року постановою Печерського районного суду м. Києва у справі №757/59357/21-ц від 23.12.2021 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 124 КУпАП та ст. 122-4 КУпАП. Натомість у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, провадження по справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 та ст. 122-4 КУпАП було закрито. Про вказану постанову позивач дізнався лише 07.03.2023 року з Єдиного державного реєстру судових рішень, у зв`язку з чим одразу звернувся до Печерського районного суду м. Києва із заявою про видачу копії постанови, яку було видано позивачу лише 20.10.2023 року. 20.10.2023 року позивач звернувся до ТДВ «СК «Гардіан», та попросив відновити справу № 0-11263 щодо відшкодування завданої шкоди внаслідок ДТП надавши постанову Печерського районного суду міста Києва від 23 грудня 2021 року у справі № 757/59357/21-ц. Не отримавши ніякої відповіді, 02.11.2023 позивач знову звернувся до ТДВ «СК «Гардіан» із заявою про виплату страхового відшкодування. Однак, листом ТДВ «СК «Гардіан» від 20.12.2023 № 20/12/22/14 мені було відмовлено, оскільки заяву про страхове відшкодування не було подано впродовж одного року, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. За таких обставин, позивач вважає, що бездіяльність ТДВ «СК «Гардіан» є протиправною, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача суми страхового відшкодування за завдану матеріальну шкоду внаслідок ДТП, сума якої встановлена звітом про оцінку транспортного засобу № 9034/01 /24 від 22.01.2024, яка складає 37 600,97 грн, витрат, пов`язаних з проведенням оцінки пошкодженого майна, які складають 3100 грн згідно рахунку-фактури № СФ-0000016 від 19 січня 2024 року, а також моральної шкоди у розмірі 5000 гривень. З огляду на вище викладене, позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2024 матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О. 25.03.2024 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не надав, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не заявив, суд вирішує справу за наявними матеріалами, як це передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначив, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Відповідно до ч. 6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Як вбачається з звіту про оцінку транспортного засобу №9034/01/24 від 22.01.2024 року, вартість матеріального збитку, завданого позивачу внаслідок пошкодження транспортного засобу «КІА» д.н.з. [NUMBER] склаладає 37600,00 грн, витрат, пов`язаних з проведенням оцінки пошкодженого майна, складають 3100, 00 грн. відповідно до розрахунку-фактури №СФ-0000016 від 19 січня 2024 року. Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»). У пункті 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до пункту 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35). У пункті 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до пункту 37.1.4. статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Визначаючи обов`язок страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів виплатити страхове відшкодування законодавцем у положеннях статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні такої виплати, зокрема, у випадку, коли потерпілим чи особою, яка має право на отримання відшкодування, не було протягом року з моменту скоєння ДТП подано заяви про виплату страхового відшкодування. Тобто право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП. Відтак, право отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань виникає виключно за умови подання потерпілим у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків. При цьому, закріплюючи в положеннях указаної норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб`єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено в положеннях статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». З огляду на викладене вбачається, що закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18). Відповідно до пункту 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV цей строк є присічним і поновленню не підлягає. Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування. Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 грудня 2019 року в справі № 465/4287/15, провадження № 14-406цс19. Як вбачається з матеріалів справи позивачем надано відповідачу заяву про страхове відшкодування лише 02.11.2023 року, тобто після спливу річного строку з моментуз моменту ДТП (22.05.2021 р.), та в силу приписів п. 37.1.4 ст. 37 Закону №1961-VI, у відповідача, як страховика цивільно-правової відповідальності, був відсутній обов`язок з виплати страхового відшкодування позивачеві. Про прийняте рішення відповідач повідомив позивача листом за вих. №20/12/23/14 від 20.12.2023 року. У позовній заяві позивач зазначає, що ним було пропущено річний строк для подання заяви про страхове відшкодування через те, що постанова Печерського районного суду м.Києва, якою визнано вину водія забезпеченого автомобіля, була отримана ним лише 20.10.2023 року, оскільки, про прийняте рішення позивач дізнався лише з Єдиного державного реєстру судових рішень 07.03.2023 року, а копію рішення отримав лише 20 жовтня 2023 року, після чого 02.11.2023 року подав до ТДВ «СК «Гардіан» заяву про страхове відшкодування. Проте, суд не бере до уваги зазначені обставини. Оскільки відсутність у позивача постанови суду у справі про адміністративне правопорушення не є тією обставиною, що перешкоджала позивачеві подати заяву про страхове відшкодування протягом року з дня ДТП, інших належних та допустимих доказів позивачем не надано. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивачем в свою чергу не надано належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, що могли б бути підставою для стягнення з відповідача страхового відшкодування. Враховуючи вище викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів в розумінні ст. 12, 81 ЦПК України на підтвердження тих обставин, на які останній посилається як на підставу для задоволення позову, а відтак позовні вимоги є необґрунтованими, позивачем не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed