Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 03 серпня 2023 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , за участі третьої особи: Органу опіки та піклування Подільської міської ради Подільського району Одеської області, та просить розірвати укладений між ними шлюб, який був зареєстрований 22 серпня 2017 року Подільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, за актовим записом № 192, та визначити місце проживання малолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивач з 22 серпня 2017 року перебуває у шлюбі з відповідачем і проживали разом з нею до 2022 року. Під час шлюбу у сторін народилася донька, [PERSON] , [INFO] . Сімейні відносини між ними припинено з кінця 2022 року і малолітня [PERSON] залишилася проживати з батьком. Позивач неодноразово просив відповідача про побачення з дитиною, проте [PERSON] налаштовує дитину проти батька, належним чином не займається вихованням дитини та добровільно передати дитину на виховання батьку відмовляється. Тому він вимушений звернутися до суду з вказаним позовом та просить розірвати шлюб та визначити місце проживання малолітньої доньки разом з ним. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, надала заяву в якій позовні вимоги визнала, просила розгляд справи проводити без її участі. Представник Органу опіки та піклування Подільської міської ради Подільського району Одеської області в у підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просив розгляд справи проводити без участі представника, висновок наданий раніше підтримують в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Встановлено, що зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 22.08.2017 вбачається, що шлюб, зареєстрований 22 серпня 2017 року Подільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 192, між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Від шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23 січня 2015 року, актовий запис № 25). Відповідно до характеристики засвідченої Службою у справах дітей Подільської міської ради Подільського району Одеської області від 21.11.2024, [PERSON] , [INFO] , зарекомендував себе як доброзичливий, відповідальний, працьовитий, спокійний, врівноважений, акуратний і тактовний чоловік. Конфліктів із сусідами з його боку ніколи не було. Згідно з довідкою ЗДО № 11 «Перлинка» від 02.06.2023, [PERSON] до мобілізації систематично брав участь у житті дитини та заходах закладу. З часу мобілізації батька, дівчинка частіше пропускає заняття, а мати на контакт з вихователями йде неохоче та не бере участі у заходах разом з дитиною. На підстав довідки про доходи від 21.11.2024 за № 258 встановлено, що [PERSON] працює у військовій частині [NUMBER] , де з 01.05.2024 по 31.10.2024 отримав дохід у розмірі 323 747,00 грн. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Подільської міської ради Подільського району Одеської області, орган опіки та піклування вважає, що місце проживання малолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , можливим та відповідатиме інтересам дитини. На даний час шлюбні відносини між сторонами припинені, можливість їх відновлення втрачена. Згідно зі ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім`ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до якої шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно ст. 114 ч. 2 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи те, що відповідач не вказала, чи бажає відновлювати своє прізвище на дошлюбне, тому суд залишає їй шлюбне прізвище « [PERSON] ». Стосовно вимоги визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України та ч. 2 ст. 160 СК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Таким чином, наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. У залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками, які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 171 Сімейного кодексу України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Частиною 4 ст. 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. За положеннями ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Норми ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлюють обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На необхідність доведення обставин наявності спору між сторонами щодо місця проживання дитини вказано в правовій позиції Верховного Суду висловленої в постанові від 10 червня 2021 року у справі № 369/1587/19, висновок якої у відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України обґрунтовано був врахований судом. Звертаючись з позовом до суду, позивач [PERSON] вказав, що між ним та дружиною є спір про місце проживання малолітньої доньки, мати дитини налаштовує дитину проти батька, відмовляє у проханнях з побаченням з донькою, проти чого він заперечує. Однак, згідно висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини встановлено, що спір між батьками щодо місця проживання дитини відсутній, з 2022 року [PERSON] мобілізований, та перебуває в складі ЗСУ; відсутність жодних активних дій зі сторони матері щодо повернення чи відібрання дитини, визначення місця проживання доньки саме з нею, наявність узгоджених дій між батьками щодо визначення фактичного місця проживання доньки саме з батьком. Також, матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами виникали непорозуміння або конфлікти з приводу визначення місця проживання малолітньої дитини. Виходячи із наведеного, суд, встановивши такі обставини справи, зокрема, те, що на час розгляду справи та ухвалення рішення суду, дитина проживає разом з матір`ю за місцем реєстрації матері, відповідач не заперечує щодо подальшого проживання дитини із позивачем, не створює жодних перешкод у такому проживанні, а докази того, що матір дитини має намір змінити місце проживання малолітньої дитини, в матеріалах відсутні, з урахуванням ставлення матері та батька до своїх батьківських обов`язків, інтересів дитини, суд, розглянувши справу в межах позовних вимог, дійшов висновку про те, що позивач не довів суду, що його право на те, щоб дитина проживала з ним порушуються чи не визнаються відповідачем та відсутні підстави вважати порушеним, невизнаним чи оспорюваним право позивача, яке підлягає судовому захисту. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог цій частині. На підставі викладеного,

Outcome: partial