Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

Представник позивача 21.08.2024 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача та просив: встановити, що актовий запис про смерть від 29 жовтня 2013 року №18033, складений відділом реєстрації смерті у місті Києві Головного управління юстиції у місті Києві, вчинений щодо [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] ; визнати спадщину, яка відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] , [INFO] та складається з земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:535:0007 по [ADDRESS] площею 0,0478 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2529261480000) відумерлою та передати спадкове майно у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (код ЄДРПОУ 22883141); витребувати у [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, код ЄДРПОУ 22883141 земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:535:0007 по [ADDRESS] площею 0.0478 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2529261480000; стягнути з [PERSON] на користь Київської міської прокуратури (р/р 35215057011062 ДКСУ, м. Київ, МФО 820172, код ЄДРПОУ 02910019 судові витрати. 26.08.2024 відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання в загальному позовному провадженні. 02.10.2024 в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву на 29.10.2024. 28.10.2024 представник Київської міської ради, [PERSON] надав до канцелярії суду письмові пояснення, вказав про те, що відповідно до державного акту КВ №129439 від 19.03.2005 [PERSON] належало право власності на земельну ділянку площею 0.0478 га для ведення садівництва, кадастровий номер 8000000000:90:535:0007, розташована в [ADDRESS] , про що зроблено запис №10-7-03518 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю. [INFO] [PERSON] померла. Відповідно до листа Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.04.2023 [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] . У день смерті відкрилась спадщина. У Спадковому реєстрі інформація щодо [PERSON] відсутня, із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась. Посилаючись на відсутність спадкоємців [PERSON] за законом та за заповітом представник Київської міської ради просив визнати на підставі ст. 1277 ЦК України спадщину відумерлою та передати у власність територіальної громади. Представник Київської міської ради вказав про те, що право власності на земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 10.12.2021 між [PERSON] та [PERSON] . Посилаючись на матеріали досудового розслідування кримінального провадження № 42021102100000255 від 15.12.2021 представник Київської міської ради вказав про те, що від імені [PERSON] діяв [PERSON] , а договір купівлі-продажу №91 від 18.02.2010 фактично не укладався, нотаріусом не посвідчувався, тому спірна земельна ділянка підлягає поверненню територіальній громаді. 29.10.2024 в підготовчому судовому заіданні оголошено перерву на 14.01.2025. 13.11.2024 представник відповідача, [PERSON] надала відзив, вказала про те, що відповідач набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:535:0007 по [ADDRESS] на підставі оплатного договору купілі-продажу земельної ділянки від 10 грудня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудко Б.Б. Ринкова вартість земельної ділянки було визначено на підставі Звіту про вартість майна від 10.12.2021, було сплачено 285 113 грн. 14 коп. Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10.12.2021 не є оспореним, не визнано недійсним, тому право власності на земельну ділянку є законним. Представник відповідача вказала на те, що позовна заява не містить інформації про вирок суду щодо обвинувального акту №12023100100000833 від 10.03.2023 за обвинуваченням [PERSON] , справа №753/3981/23 перебуває у провадженні. Представник відповідача зазначила про те, що з позовної заяви по справі 753/16467/24 вбачається відсутність свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] в свідоцтва про смерть, а є лише посилання на висновок судово-медичної експертизи про смерть [PERSON] , відсутні документи щодо встановлення загиблої при пожежі. 14.01.2025 справу призначено до розгляду. 05.02.2025 ухвалою суду відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача про зупинення провадження у справи, зважаючи на можливість її розгляду за наданими доказами. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Звертаючись до суду з заявленим позовом, позивач посилається на те, що Шевченківською окружною прокуратурою міста Києва виявлено факт незаконного вибуття земельної ділянки площею 0,0478 га з кадастровим номером 8000000000:90:535:0007 по [ADDRESS] , яка має перейти у власність територіальної громади міста Києва. Встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 63 років, що підтверджується актовим записом про смерть №18033 від 29.10.2013. Згідно з листом Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації № 103/2617/34/3 від 12.04.2023 [PERSON] мешкала за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія КВ №129439 від 19.03.2005 належало право власності на земельну ділянку площею 0,0478 га для ведення садівництва, кадастровий номер 8000000000:90:535:0007, розташовану в [ADDRESS] про, що зроблено запис №10-7-03518 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця - місто Київ. Отже, у день смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із земельної ділянки, загальною площею 0,0478 га, яка розташована в Дарницькому районі міста Києва. У Спадковому реєстрі (заповіти/спадкові договори; спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) інформація щодо померлої [PERSON] відсутня, тобто за життя вона не складала заповіти та не укладала спадкові договори, а після її смерті ніхто із заявами про прийняття спадщини не звертався, спадкова справа не заводилась, що підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру №72172616, №72172606 від 18.04.2023. Відповідно до інформації Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), викладеної в листі №1022/21.4-80 від 11.04.2023, перевіркою не виявлено наявності актових записів про народження, смерть та актових записів про народження дітей, шлюб, розірвання шлюбу, народження дідів, бабів, братів, сестер щодо [PERSON] . Таким чином, спадщину [PERSON] не прийнято ні на підставі ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України (проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини), ні шляхом звернення із відповідною заявою до нотаріальної контори в порядку ст. 1269 Цивільного кодексу України. Позивач вказує, що при складенні актового запису про смерть №18033 від 29.10.2013 допущена технічна помилка в прізвищі померлої особи. Так, згідно актового запису про смерть прізвище померлої особи - [PERSON] . Проте, за інформацією Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 103/2617/34/3 від 12.04.2023, згідно з Реєстром територіальної громади міста Києва з 26.02.1991 по 27.02.2014 за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована та проживала [PERSON] [INFO] . До Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.10.2013 за № 12013110040016320 внесено відомості за ознаками складу злочин передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України, а саме того що за адресою: [ADDRESS] , під час ліквідації пожежі, виявлено труп [PERSON] ( [INFO] ). Відповідно до Звіту Державної служби з надзвичайних ситуацій України № 239 від 07.10.2013 про причину виникнення пожежі, яка сталася 04.10.2013 за адресою: [ADDRESS] у вказаній квартирі виявлено труп [PERSON] . В рамках досудового розслідування кримінального провадження № 12013110040016320 від 05.10.2013 постановою від 04.10.2013 призначено проведення судово-медичної експертизи, до проведення якої залучено експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи та на направлено труп [PERSON] [INFO] до Відділу судово-медичної експертизи трупів Відділу судово-медичної експертизи трупів Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи із орфографічною помилкою в написанні прізвища померлої, а саме « [PERSON] ». Згідно листа Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 01/1446 від 12.07.2024 до лівобережного відділення №1 відділу судово-медичної експертизи трупів Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи надійшла постанова від слідчого Дніпровського управління поліції ГУНП у м. Києві на судово-медичне дослідження трупа [PERSON] , [INFO] , зареєстрована під номером №2497/2 від 04.10.2013. За результатами проведеної експертизи, експертом Бейсюк Т.Б. складено висновок від 07.10.2013 № 2497/2 щодо причин смерті вище вказаної особи. Постановою слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві від 15.10.2013 закрито кримінальне провадження за № 12013110040016320 у зв`язку з відсутністю події злочину. У постанові про закриття кримінального провадження зазначено, що згідно з висновком експерта № 2497/2 від 07.10.2013, складеного медичним експертом Бейсюк Т.Б. , смерть громадянки [PERSON] , 1949 р.н. настала від отруєння СО. Згідно з актовим записом про смерть від 29.10.2013 №18033, складеним Відділом реєстрації смерті у місті Києві Головного управління юстиції у місті Києві, зареєстровано факт смерті [PERSON] , 1949 р.н., яка померла [INFO] у віці 63 років. З відміток, які містяться у актовому записі про смерть, вбачається, що громадянство, місце народження та місце проживання померлої паспортом не підтверджено. Паспорт померлої не здано, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання не видано, свідоцтво про смерть не видано, заявником щодо здійснення актового запису зазначено співробітника Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи. Тобто до вказаного актового запису про смерть від 29.10.2013 №18033 анкетні дані померлої [PERSON] , 1949 р.н., були внесені неправильно, з допущенням помилки в прізвищі особи. Вказана помилка в одній літері прізвища [PERSON] зумовлені виключно відсутністю документу, що підтверджував її особу, при складанні актового запису про смерть. Проте, виходячи із матеріалів кримінального провадження №12013110040016320 від 05.10.2013 за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України, [PERSON] , [INFO] , труп якої знайдено в квартирі [ADDRESS] досліджувався під час судово-медичної експертизи, як труп [PERSON] , [INFO] . Таким чином, [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] є однією і тією ж особою, при реєстрації факту смерті якої допущено помилку в її прізвищі. Частиною першою ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України регламентовано розгляд справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Це можуть бути справи про встановлення фактів: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Відповідно до ч. 2 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У п. 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 273 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року (п. 6 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України) факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Враховуючи те, що під час реєстрації смерті [PERSON] у актовому записі про смерть допущено помилку у прізвищі особи, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог щодо встановлення, що актовий запис про смерть від 29 жовтня 2013 року №18033, складений Відділом реєстрації смерті у місті Києві Головного управління юстиції у місті Києві, вчинений щодо [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від у справі №641/1386/18. Відповідно до ст. 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. На підставі ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 1 ст. 1270 Цивільного кодексу України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 1277 Цивільного кодексу України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за місцем його місцезнаходження. Держава зацікавлена у ефективному та раціональному використанні землі, для чого створюються відповідні умови набуття права власності на земельні ділянки. Пунктом 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 10 зазначеного Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами як безпосередньо, так і через відповідні ради, що передбачено ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Статтею 338 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відмерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Таким чином, враховуючи відсутність спадкоємців [PERSON] , як за законом так і за заповітом та те, що ніхто не звертався із відповідною заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після її смерті - земельна ділянка, що за життя належала померлій [PERSON] , площею 0,0478 га з кадастровим номером 8000000000:90:535:0007 по [ADDRESS] , відповідно до вимог ст. 1277 Цивільного кодексу України, має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Як передбачено п. 11 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України, смерть власника є підставою припинення права власності. Виходячи з правової природи відумерлості спадщини, підставою для проведення державної реєстрації права власності на спадкове майно є відповідне судове рішення, прийняте після спливу встановленого законом річного строку. Разом з тим, Шевченківською окружною прокуратурою міста Києва встановлено факт незаконного набуття та подальшого відчуження права власності на вказане майно фізичною особою. Так, відповідно до інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та прав власності на нерухоме майно, спірна земельна ділянка на даний час зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 10.12.2021 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудко Б.Б., про що зроблено запис в реєстр за №839. Право власності на спірну земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудко Б.Б. 08.12.2021 за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 18.02.2010 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]. Як зазначалося вище, [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 18.02.2010 з [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим, судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до п. 3 ст. 640 Цивільного кодексу України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Наказом Головного територіального управління юстиції у місті Києві №537/6 від 19.08.2019 «Про припинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] », відповідно до п. 2 ст. 30 та ст. 30-1 Закону України «Про нотаріат», порядку виготовлення та знищення печатки приватного нотаріуса, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 24.12.2012 № 1924/5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 26.12.2012 за № 2184/22496, на підставі наказу Міністерства юстиції України від 06.08.2019 № 2438/5 «Про анулювання свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю, виданого на ім`я [PERSON] », припинено нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] з 19.08.2019. Відповідно до інформації, викладеної в листі Київського державного нотаріального архіву № 1063/01-21 від 24.04.2023, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] не передавала документи нотаріального діловодства та архіву на державне відповідальне архівне зберігання до Київського державного нотаріального архіву. Одночасно Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) у листі від 19693/9.1-23/вх.20532/9-23 від 20.04.2023 інформує, що спеціальний бланк нотаріальних документів серії ВММ 650688 використано за кодом витрачання 15. Одночасно, згідно з висновком технічної експертизи документів від 19.01.2023, проведеної в рамках кримінального провадження № 42021102100000255 від 15.12.2021, встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 18.02.2010, який виконаний на нотаріальному бланку серії ВММ № 650688, не відповідає за способом друку та спеціальними елементами захисту аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України. Крім того, за наслідками досудового розслідування кримінального провадження № 12023100100000833 встановлено, що [PERSON] використовуючи підроблені документи, паспорт [PERSON] , із власним зображенням, а також договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] шляхом обману заволоділи спірним нерухомим майном. 10.03.2023 [PERSON] повідомлено про підозру за ч.ч. 3,4 ст. 190, ч.2 ст.28, ч.4 ст. 358, ч.2 смт. 209 КК України. 05.10.2023 ухвалою суду зупинено провадження щодо обвинуваченого [PERSON] у зв`язку з його мобілізацією. За викладених обставин судом становлено, що договір купівлі-продажу від 18.10.2010 фактично не укладався, нотаріусом не посвідчувався, відтак правові підстави набуття [PERSON] права власності на земельні ділянку відсутні. Відтак, за викладених обставин [PERSON] не міг на законних підставах розпоряджатись земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:90:535:0007 по [ADDRESS] шляхом укладання договору купівлі - продажу із [PERSON] , а отже договір купівлі - продажу спірної земельної ділянки укладений 10.12.2021 між [PERSON] та [PERSON] є нікчемним. Крім того, вказані договори порушують публічний порядок, оскільки спрямовані на порушення майнових прав територіальної громади міста Києва, що підтверджується незаконним набуттям права власності на спадкове майно та подальше його відчуження на користь [PERSON] . Суд вважає важливими заперечення представника відповідача, разом з тим не може їх врахувати, зважаючи на те, що договори купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 18.02.2010 № 91 та від 10.12.2021 № 839 є нікчемними в силу закону. За таких обставин та враховуючи положення п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, можна дійти висновку, що права та обов`язки не можуть виникати з нікчемного договору. Щодо витребування спірного майна на користь територіальної громади. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Отже, повнота панування власника над річчю означає можливість здійснення з цією річчю будь-яких дій. Виходячи з вагомості права власності поряд з іншими цивільними правами, законом встановлена його непорушність (ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до цієї ж норми закону ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вказана норма закону відповідно до ст. 8 Цивільного кодексу України підлягає застосуванню до правовідносин щодо визнання спадщини відумерлою. Зважаючи на те, що Київською міською радою рішення про відчуження спірного майна не приймалося, не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна. З огляду на те, що право власності на спірну земельну ділянку незаконно зареєстровано за [PERSON] , а в подальшому за [PERSON] , остання не вибувала із володіння територіальної громади міста Києва на законних підставах. Перехід відбувся за відсутності волевиявлення Київської міської ради, а тому право власності територіальної громади міста Києва на земельну ділянку не припинялось. Оскільки визнання спадщини відумерлою відповідно до ст. 1277 Цивільного кодексу України є підставою для набуття територіальною громадою міста Києва права власності на таке майно, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:535:0007 по [ADDRESS] підлягає витребуванню від [PERSON] на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України на користь Київської міської ради, як розпорядника майна територіальної громади м. Києва, яка є дійсним власником майна. Тобто у випадку, коли б спірна земельна ділянка не була протиправно відчужена, то територіальна громада міста Києва мала б претендувати на неї на підставі ст. 1277 Цивільного кодексу України. Статтею 658 Цивільного кодексу України визначено, що право продажу товару, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Одночасно [PERSON] ніколи не був власником спірної земельної ділянки. Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України. За ст. 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, в тому числі, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Установлено, що після першого правочину (договору купівлі-продажу) земельної ділянки ще змінились її набувачі. Таким чином, вимога прокурора про витребування земельної ділянки є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, у якого вибуло майно із володіння поза його волею, а отже відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. Застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки територіальної громади, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору. Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Оскільки відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене ст. 388 Цивільного кодексу України, переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності - до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою ним у постанові від 15.03.2017 у справі № 916/2130/15, а також у постанові від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15, від 21.11.2018 у справі №674/31/15-ц (Верховний Суд), а також з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі №754/4108/18- ц (провадження № 61-202І9св19), від 22 січня 2020 року у справі №754/14094/17 (провадження № 61-5800св19) та від 14 квітня 2021 року у справі №753/11965/19 (провадження №61-1157св21). Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Практика ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Враховуючи відсутність спадкоємців [PERSON] за заповітом та за законом, а також право на визнання спадщини відумерлою у зв`язку зі спливом одного року з часу відкриття спадщини, земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:535:0007 по [ADDRESS] , підлягає визнанню відумерлою спадщиною, що відкрилась після смерті [PERSON] . За таких підстав прокурор має право в інтересах держави витребувати вказану земельну ділянку із чужого незаконного володіння на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України у поєднанні із вимогами ст. 1218 Цивільного кодексу України на користь територіальної громади міста Києва. Згідно із ст.131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Мак, згідно з ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ч.4 ст.56 ЦПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Зазначені вище обставини свідчать про наявність «порушень інтересів держави» у розумінні статті 23 Закону України «Про прокуратуру», що відповідно до ст.131-1 Конституції України, є виключним випадком для представництва окружною прокуратурою інтересів держави, у зв`язку з чим із цією заявою звертається прокуратура. Аналогічна позиція підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 жовтня 2019 року у справі №903/129/18, де, зокрема, зазначено, що сам факт не звернення до суду місцевої ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (п.6.43). Враховуючи викладене, заява про про встановлення факту, визнання спадщини відумерлою та витребування майна із чужого незаконного володіння підлягає задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved