Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-09 00:00:00

05.08.2024 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. Просить суд ухвалити рішення, яким стягувати з [PERSON] , [INFO] в її користь на\~утримання повнолітнього\~сина [PERSON] , [INFO] аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) до досягнення ним 23-х років за умови, що він буде продовжувати навчання. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Брайляк Е.Я. підтримала заявлені вимоги і просила їх задоволити в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Гураш М.В. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнав частково, підтримав подані ним в інтересах відповідача письмові пояснення на позов. Просив суд визначити [PERSON] розмір аліментів, які будуть стягуватися з нього в користь [PERSON] на утримання повнолітнього сина від шлюбу [PERSON] , який продовжує навчання по 1/6 частці його заробітку (доходу) щомісячно з дня пред`явлення позову і продовжувати до 30.06.2025 року, тобто до закінчення останнім навчання в коледжі, а не до 23-х років, як зазначила позивачка в своїй позовній заяві. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано згідно рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 07.05.2009 року. За час перебування в шлюбі у них народилася одна дитина син [PERSON] , [INFO] , який на даний час є повнолітнім, що підтверджується свідоцтвом про його народження, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.8). Після розірвання шлюбу неповнолітня на той час дитина подружжя залишилась проживати з матір`ю, і станом на момент подання позову до суду останній також проживає по місцю реєстрації матері, тобто позивача по даній справі, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (а.с.7). На даний час повнолітній [PERSON] , [INFO] навчається у Відокремленому структурному підрозділі «Івано-Франківський фаховий коледж Національного університету фізичного виховання і спорту України». Як вбачається із довідки даного закладу освіти за №827 від 02.05.2024 року, що долучена до матеріалів справи, [PERSON] навчається на першому курсі денного відділення державної форми навчання. Термін закінчення навчального закладу 30.06.2025 року (а.с.9-10). Судом також з`ясовано, що позивач не взмозі самостійно утримувати сина, який продовжує навчання, оскільки останній у зв`язку з навчанням не працює та не заробляє кошти, а тільки отримує невелику стипендію - 890 грн. (а.с.74-75). Єдиним доходом позивача [PERSON] є її заробітна плата (а.с.73). Разом з тим витрати на утримання сина, пов`язані з проїздом до навчального закладу, одяг, харчування, придбання необхідних для навчання приладь є значними. Як вбачається з пояснень представника позивача, відповідач добровільно не надає коштів на утримання сина, на час його навчання, що не спростовано в судовому засіданні його представником. Разом з тим судом встановлені і наступні обставини: Відповідач [PERSON] був призваний по мобілізації на військову службу у Збройні Сили України і проходить її у військовій частині [NUMBER] . 19.07.2022 року [PERSON] отримав вогнепальне осколкове поранення правої п`ятки, лівого стегна за безпосередньої участі у бойових діях, під час захисту Батьківщини, а саме виконання бойових завдань у складі підрозділу військової частини [NUMBER] , поблизу населеного пункту [ADDRESS] в результаті ворожого обстрілу. Вказаний факт стверджується довідкою за №134 від 22.09.2022 року, виданої командиром військової частини [PERSON] (а.с.41). В результаті отриманих травм відповідач 19.07.2022 року переніс операцію. 09.08.2022 року після перенесеної мінно-вибухової травми [PERSON] отримав черепно-мозкову травму, струс головного мозку з вегето-судинною нестійкістю і незначним порушенням функції центральної нервової системи, а також акубаротравму вух у вигляді хронічної двобічної після травматичної мішаної приглухуватості першого ступеня зі стійким зниженням слуху при сприйнятті шепітної мови на відстані до 2,5 м. на обидва вуха та хронічний гастолуоденіт, ремісія без порушення вгодованості. Дані захворювання пов`язані з проходженням військової служби (а.с.43). Крім того, у відповідача була виявлена виразкова хвороба цибулини дванадцятипалої кишки, ремісія, груба рубцево-виразкова деформація цибулини дванадцятипалої кишки зі сповільненою евакуаторною функцією шлунка. Вказане захворювання стверджується постановою комісії гарнізонної ВЛК військової частини [NUMBER] [ADDRESS] від 02.11.2022 року, а також долученими до даного пояснення документами про перенесені захворювання. Також, 02.07.2024 року відповідачу проведено повторний медичний огляд комісією ВЛК військової частини [NUMBER] , яким було встановлено діагноз його захворювання: К35.1 Астенічний стан внаслідок гастродуоденоанастомозу за Жабуле (05.06.2024) з приводу некомпенсованого стенозу вихідного відділу шлунка, фаза клініко-функціонального відновлення. Дане захворювання пов`язане з проходженням військової служби. І згідно висновку даної комісії він потребує відпустки для лікування у зв`язку з хворобою. Як ствердив в судовому засіданні представник відповідача, лікування [PERSON] вимагає значних коштів, яких у нього немає. Також останнім часом значно подорожчали медикаменти, які відповідачу потрібні на кожний день лікування. Окрім того, враховуючи захворювання шлунку [PERSON] необхідне дієтичне харчування, на що також він витрачає значну частину своєї заробітної плати. Зазначає, що фактично на його лікування та харчування іде майже вся заробітна плата. Для об`єктивного розгляду даної справи ухвалою суду від 11.11.2024 року було витребувано з в/ч [NUMBER] МО України відомості щодо розміру заробітної плати військовослужбовця даної військової частини - старшого солдата [PERSON] . І як вбачається з наданої в/ч картки особового рахунку військовослужбовця [PERSON] № [NUMBER] на його картковий рахунок перераховано (виплачено) за серпень, вересень, жовтень, листопад 2024 року - 83738 грн.62 коп. (а.с.79-80, 85-86). Суд констатує, що правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України (ст.ст.198-201). Згідно із ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. У п.20 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Верховний Суд України роз`яснив, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином, суд звертає увагу на те, що відповідно до норм СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання та зобов`язані утримувати повнолітніх дітей до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Дитина має отримати освіту, направлену на її загальний культурний розвиток і завдячуючи якій дитина могла б, виходячи із рівності можливостей, розвивати свої здібності і особисте судження, а також усвідомлення моральної і соціальної відповідальності та стати корисним членом суспільства. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кого покладена відповідальність за її освіту та навчання; така відповідальність у першу чергу покладена на її батьків. Суд звертає увагу, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.4 ст.81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням всіх, повно та всебічно з`ясованих обставин справи, матеріального становища повнолітньої дитини, а також матеріального стану та стану здоров`я платника аліментів, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного\~ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд прийшов до висновку, що відповідач може утримувати свого повнолітнього сина на час його навчання. Відповідно до ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, передбачених ст.182 СК України. У відповідності до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. За вказаних обставин і з урахуванням того, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд вважає, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання сина [PERSON] , [INFO] , на час його навчання, в частці однак в меншому розмірі ніж просить позивач [PERSON] , а саме по 1/5 частині щомісячно, починаючи з 05.08.2024 року і до закінчення навчання, а саме до 30.06.2025 року. Що стосується вирішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд зазначає наступне. У відповідності до вимог\~ст.141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також, як визначено п.3 ч.1 ст.5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Таким чином, позивач у справі про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини в зв`язку з продовженням навчання, звільнена від сплати судового збору, а також з урахуванням того, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] , із відповідача в дохід держави, в порядку ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню 1211 грн. 20 коп. судового збору. Крім того, згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.2\~ст.137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ст.30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Разом з тим суд констатує, що у відповідності до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того, відповідно до п.2 ч.3\~ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Вказаний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №753/15683/15. Згідно ч.5 ст.137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як зазначено вище, правнича допомога надавалась позивачу [PERSON] адвокатом Брайляк Е.Я. на підставі договору про надання правової допомоги №1607/24 від 16.07.2024 року (а.с.19-20). Згідно долучених стороною позивача до матеріалів справи розрахунку суми судових витрат від 05.08.2024 року та квитанції серії АТ КБ "ПриватБанк" від 01.08.2024 року, витрати [PERSON] на правничу допомогу склали 6000 грн. 00 коп. (а.с.17, 18 \~ \~ \~ \~). Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката, враховуючи складність справи та виконані адвокатом роботи, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3500 грн. 00 коп. На підставі ст.ст.182, 184, 191, 199, 200 СК України,

Outcome: approved