Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Позивач звернувся з позовною заявою до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,7354 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 71228882400:01:001:0362, розміщеної за адресою: с.Вотилівка Звенигородського району Черкаської області, укладеного між позивачем та [PERSON] . Свої позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що 12 березня 2024 року придбала у [PERSON] земельну ділянку площею 0,7354 га, розташовану за адресою: с.Вотлівка Звенигородського району Черкаської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, з кадастровим номером 71228882400:01:001:0362, якою він володів на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯМ №349083, виданого 09.12.2011 року відділом Держкомзему у Лисянському районі. Даний факт підтверджується договором купівлі - продажу земельної ділянки від 12.03.2024 року та розпискою відповідача про отримання коштів у повному обсязі від 12.03.2024 року. Між ними було досягнуто домовленостей щодо всіх істотних умов договору. Після підписання договору позивач фактично вступив у володіння земельною діялянкою, це було передбачено вищезгаданим договором. Однією з умов укладеного договору було те, що відповідач зобов`язувався у шестимісячний термін підготувати пакет документів для звернення до нотаріальної контори для оформлення договору купівлі-продажу. Однак, потягом вказаного проміжку часу відповідач не з`явився до нотаріальної контори, мотивуючи це скрутним фінансовим становищем. Позивач неодноразово звертався до відповідача з метою посвідчення укладеного договору, однак отримала відповідь, що відповідач не має наміру нотаріально оформляти даний договір, так як це потребує значних коштів, яких він не має, визнає, що передав земельну ділянку позивачу, за що отримав кошти у повному обсязі. За таких обставин позивач позбавлений права зареєструвати договір купівлі-продажу у нотаріуса та зареєструвати свої права на придбане майно, тому змушений звернутися до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу. На виконання вимог ст.178 ЦПК України відповідачка у встановлений судом строк відзиву не надала. Заяви ( клопотання) учасників справи, інші процесуальні дії у справі Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 08 січня 2025 року вирішено розглядати справу у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 27 січня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 09 годину 17 січня лютого 2025 року. У судове засідання сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, не прибули. Проте, позивач в позовній заяві просить слухати справу без його участі. 27 січня 2025 року відповідачем через канцелярію суду подано заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю. За таких обставин суд розглядає справу у відсутності сторін та, відповідно до положень частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини справи встановлені судом Дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Частиною 1ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,7354 га, з кадастровим номером: 7122882400:01:001:0362, розташованої за адресою: село Вотилівка Лисянського району Черкаської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку, серії ЯМ № 349083, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 09 грудня 2011 року за №712280001000997. 12 березня 2024 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки. Відповідно до п.13 договору купівлі-продажу сторони домовилися про те, що витрати, пов`язані з нотаріальним посвідченням цього договору несе продавець, який зобов`язується у шестимісячний термін підготувати пакет документів для звернення у нотаріальну контору для оформлення договору купівлі-продажу. 12 березня 2024 року відповідачем надано письмову розписку про отримання коштів у сумі 20000,00 (двадцять тисяч) гривень за договором від 12.03.2024 року за продану земельну ділянку, розташовану у селі Вотилівка Звенигородського району Черкаської області, площею 0.7354 га., з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, з кадастровим номером: 71228882400:01:001:0362, згідно якої відповідач зобов`язався протягом шестимічного терміну зібрати необхідний пакет документів для реєстрації даного договору в нотаріальному порядку. Вирішуючи питання про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та наявності підстав для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, суд виходить з наступного. Частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Згідно ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Частина 3 ст. 640 ЦК України визначає, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Як встановлено в судовому засіданні, позивач та відповідач уклали договоір купівлі продажу нерухомого майна, однак відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (ч. 2, ст. 220 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 754/2339/16-ц зроблено висновок, що «однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин». Існування таких обставин позивачем не доведено, відомості про втрату можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин не доведено. Небажання продавця та ухилення від нотаріального посвідчення договору не є безумовною підставою для застосування положень ч. 2 ст. 220 ЦП України. Таким чином позивачем не доведено в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі статтею 220 ЦК України. У п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено судам, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Стаття 210 ЦК України передбачає державну реєстрацію правочинів у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та ст. 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є вчиненими і не створюють прав і обов`язків для сторін. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ст.ст. 4, 27 вказаного Закону визначено, що державній реєстрації прав підлягають: право власності; державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Таким чином, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає в момент державної реєстрації, порядок здійснення якої визначений ст. 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін. Оскільки передача грошових коштів відповідачу не свідчить про набуття права власності на нерухоме майно за відсутності нотаріально посвідченого договору, суд виходить із відсутності правових підстав для визнання за позивачем права власності на вищевказану нерухомість. Крім цього, в матеріалах справи відсутня постанова нотаріуса про відмову у вичненні нотаріальних дій. З вищевикладеного в сукупності вбачається, що вимоги позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності є необґрунтованими, не доведеними, а відтак такими, що не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed