Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить: 1) визнати інформацію, поширену [PERSON] щодо нього про те, що він [PERSON] , працюючи на посаді начальника відділення поліції № 4 Синельниківського районного управління поліції, вчиняє службові злочини з покриванням осіб, які здійснюють протиправну діяльність, фальсифікує справи та відбирає майно у громадян, на його сторінці у Facebook за посиланням: [INFO] та на YouTube за посиланням: [INFO] та на Facebook за посиланням [INFO] такою, що не відповідає дійсності; 2) зобов`язати [PERSON] спростувати інформацію щодо зазначених фактів шляхом видалення цієї інформації із зазначених ресурсів в мережі Інтернет, та вибачитись перед ним в тих самих мережах і таким самим способом: шляхом розміщення відповідних відео про вибачення за розповсюдження неправдивої інформації щодо нього після винесення судом рішення, що інформація про те, що він - [PERSON] , працюючи на посаді начальника відділення поліції № 4 Синельниківського районного управління поліції, вчиняє службові злочини з покриванням осіб, які здійснюють протиправну діяльність, фальсифікує справи та відбирає майно у громадян, покриває факт вбивства людини на території с. Троїцьке Синельнікеовського району Дніпропетровської області є недостовірною, нічим не підтвердженою; 3) стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн; 4) Стягнути з [PERSON] на користь позивача понесені судові витрати. В обґрунтування позову зазначив, що [PERSON] 25.02.2024 на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook розмістив відеозапис за посиланням: [INFO] в якому він надає оцінку діям співробітників відділення поліції №4 Синельниківського районного управління поліції, що, звісно, він має вправі робити, але при цьому слід зважати на висловлення оціночних суджень та критичних висловлювань. Те саме стосується й відеозапису на YouTube за посиланням https://youtu.be/ztvzZFwu5Oo?si=kly9HYnKQ8vsXzBF. У відео на Facebook на 00:04:55, 00:05:16 та на YouTube на 00:02:35 [PERSON] допускає в бік [PERSON] критичні висловлювання, а саме: що він фальсифікує справи, відбирає трактори, «кришує» дрова у невідомих йому [PERSON] та [PERSON] , що [PERSON] «кришує» незаконну діяльність. Ці висловлювання містять в собі обвинувачення на нього, як начальника поліції, у скоєнні службових злочинах. Окрім того, [PERSON] допускає висловлення погроз безпосередньо на його адресу у скоєнні фізичного насилля, вдається до особистих образ, не пов`язаних з родом служби. [INFO] [PERSON] розмістив на своїй сторінці у Facebook за посиланням [INFO] WC7FNe виклав нове відео, в якому продовжує зухвало висувати критичні висловлювання в бік [PERSON] стосовно того, що він, начебто, приховує факт убивства на території села Троїцького Синельниківського району Дніпропетровської області. Законодавчо передбачений порядок незгоди з рішенням співробітників поліції. Є можливість оскаржити рішення про невнесення до ЄРДР до суду, при цьому прийняття рішення по внесенню інформації до ЄРДР приймає незалежна процесуальна особа - слідчий, який діє під процесуальним наглядом прокурора, тому незрозумілі образи та погрози [PERSON] . Поширена відповідачем інформація щодо скоєння службових злочинів з покриванням осіб, які здійснюють протиправну діяльність, фальсифікацію справи та відбирання майна у громадян, не відповідає дійсності і жодним чином не підтверджена. Обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача. Вважає, що відповідач повинен спростувати недостовірну інформації. Позивач зазначив, що він перебуває на посаді начальника відділення поліції №4 Синельниківського районного управління поліції, його знає багато людей, як підлеглі так інші пересічні громадяни, інформація, поширена відповідачем, стала доступною великій кількості осіб, що звісно завдає йому, як спеціалісту своєї справи, душевні страждання, переживання, він дуже хвилюється, що через цю брехню може знизитися його престиж та ділова репутація, адже він сумлінно несе службу, а ці висловлювання можуть підірвати довіру людей до нього. Моральну шкоду оцінює в 10000 гривень. Сторони в судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись. Позивач та відповідач причини невки суду не повідомили. Щодо неявки сторін, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних доказів, по-перше, з огляду на приписи п. 2 ч.3 ст. 223 ЦПК України, по-друге, відсутності необхідності дачі особистих пояснень сторонами, по-третє, відсутності перешкод вирішення спору внаслідок невки сторін, по-четвертє, достатньої наявності доказів для вирішення справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, дійшов наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] з 29.06.2021 призначено на посаду начальника відділення поліції №4 Синельниківського районного управління поліції, що підтверджується Витягом з наказу ГУ НП в Дніпропетровській області від 29.06.2021 №235 о/с «По особовому складу» та Спеціальним жетоном №0049968 від 09.09.2021, яке дійсне до 09.09.2025. Під час розгляду справи судом були дослідженні відеозаписи, які долученні на оптичних дисках до матеріалів позову, та які розміщенні на сторінці [PERSON] у Facebook та YouTube за посиланнями: [INFO] WC7FNe, [INFO] відеозапису за посиланням [INFO] WC7FNe, яке має назву « [PERSON] #МУСАРНІ 4 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області фальшування справ та приховує вбивство людини в селі Троїцьке!!!» вбачається, що [PERSON] , критикує виконання службових обов`язків співробітниками Петропавлівського відділу поліції Синельниківського району Дніпропетровської області та особисто [PERSON] . [PERSON] на даному відеозаписі зазначив «керівник поліції Петропавлівського відділу поліції Синельниківського району Дніпропетровської області Дулінов О.В. прикрива всі справи, прикрив справу про вбивство людини, кримінальна справа за фактом вбивства відкрита чи ні не знає. [PERSON] написав позов, що [PERSON] його «оклєвітав» і просить стгянути моральну шкоду 10000 грн.». Даний відеозапис також долучений до матеріалів позову на оптичному диску (а.с. 55). З відеозапису за посиланням [INFO] яке має назву «12.03.2024..МЕНЕ НУДИТЬ ВІД #мвс [PERSON] », вбачається, що [PERSON] , критикує виконання службових обов`язків співробітниками Петропавлівського відділу поліції Синельниківського району Дніпропетровської області та особисто [PERSON] «Петропавлівський відділ поліції Синельниківського району Дніпропетровської області «кришує» наркотики, все «кришує»». З відеозапису долученого до матеріалів позову (а.с. 9), яке має назву «ПРО КЕРІВНИЦТВО #ПОЛІЦІЇ #ПЕТРОПАВЛІВКИ», вбачається, що [PERSON] критикує дії та виконання службових обов`язків співробітниками Петропавлівського відділу поліції Синельниківського району Дніпропетровської області та дії [PERSON] , як керівника поліції, а саме: «З приводу потерпілих [PERSON] , яких при працівниках поліції били та обливали бензином, хотіли підпалити, сірників не було. Поліція на це стояла дивилася. Потім поліція почала розслідувати цю справу, приїхали до потрепілих і змушували їх забрати заяву, так як у них нічого не вийде, нічого не получитсья, так як можливо потерпілі самі себе обливали бензином». Також в даному відео [PERSON] зазначив, що «керівник поліції Дулінов О.В. «кришує дрова»», також зазначив, що « [PERSON] хоче притягнути до відповідальності [PERSON] , так як він себе «борзо» веде». У статті 34 Конституції України\~передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Водночас, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя. Суд наголошує на важливості права кожної людини на приватність і права на свободу вираження поглядів як основи демократичного суспільства. Ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність. Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні брати до уваги, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доведення достовірності оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак у контексті є оціночними судженнями, з огляду на вжиті слова, вирази та мовно-стилістичні засоби. Судження це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки інформації чи ідей, які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає демократичного суспільства (Карпюк та інші проти України, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). Необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). У рішенні ЄСПЛ «Лінгенс проти Австрії» суд також розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Крім того, у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суд зазначає, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Установлено, що у мережі інтернет на сторінці [PERSON] у Facebook та YouTube розміщено спірну інформацію. Таким чином, позивач довів у суді публічне поширення відповідачем зазначеної інформації. Проте, суд зазначає, що наведена у цих відеозаписах інформація є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Наведена інформація не містить посилання на жоден факт, який може бути перевірений на достовірність, в ній не зазначено конкретних обставин та часу будь-якої конкретної події, а відображає власну критичну оцінку автором дій позивача, висловлену у формі оціночних суджень. Суд зауважує, що хоча опублікована відповідачем спірна інформація хоч і містить елементи провокативного характеру, однак її не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій і лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями. Крім того, межі припустимої критики за певних обставин можуть бути ширшими, коли йдеться про державного службовця, що виконує або виконував свої повноваження, ніж коли йдеться про фізичних осіб. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872?му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі Резолюція). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Відповідні правові висновки зазначені у Постанові Верховного Суду від 10.04.2024 по справі №367/6289/21 провадження № 61-449св24. Позивач [PERSON] на момент опублікування спірної інформації був публічною особою, начальником відділення поліції №4 Синельниківського районного управління поліції ГУ НП в Дніпропетровській області, а тому відповідно межа допустимої критики та обсяги поширення інформації щодо нього є значно ширшими, ніж щодо непублічної особи, оскільки його дії становлять підвищений суспільний інтерес. [PERSON] як публічна особа, мав би усвідомити, що він самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватись у формі, яка не є обов`язково приємною для позивача; він мав бути готовий до того, що критика на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для нього. Публікація [PERSON] на власному youtube-каналі та на сторінці Facebook щодо виконання посадових обов`язків [PERSON] , розміщена з метою доведення інформації, яка має суспільний інтерес. Ця інформація є суб`єктивною думкою відповідача щодо діяльності позивача як начальника відділу поліції та не може бути ним спростована. Позивач, як публічна особа має бути толерантним до різкої, навіть некоректної критики. Баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію не було порушено. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції. Крім того, матеріали справи не містять доказів стосовно того, що відповідач публічно звинуватив позивача у вчиненні злочину, а тому посилання позивача на те, що зміст статті щодо нього є фактичним твердженням про вчинення злочину, є помилковими. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у зв`язку з тим, що спірна інформація носить характер оціночних суджень, є суб`єктивною думкою відповідача щодо діяльності позивача та не може бути ним спростована. Щодо вимог позову про зобов`язання [PERSON] спростувати інформацію щодо зазначених фактів шляхом видалення цієї інформації із зазначених ресурсів в мережі Інтернет. У постанові від 14 липня 2021 року у справі № 757/14418/20-ц Верховний Суд зазначив: «позов про зобов`язання відповідача спростувати інформацію шляхом вилучення (видалення) всіх даних щодо особи, що розміщена за веб-адресою: [INFO], та будь-яких інших згадувань про нього з відкритого реєстру національних публічних діячів України, не можуть бути задоволені, оскільки зміст позовних вимог, викладених у прохальній частині позовної заяви, не містить жодних конкретних посилань на те, яку саме інформацію чи висловлювання, поширену у відкритому реєстрі національних публічних діячів України потрібно визнати недостовірною, такою, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача та потребує спростування, і такі вимоги не були уточнені позивачем під час розгляду справи. Такий спосіб судового захисту як вилучення певної інформації не відповідає змісту позовних вимог і по суті є цензурою діяльності щодо певної особи».\~Рішення ЄСПЛ: від 16.07.2013, заява № 33846/07 «Вегржиновський і Смолчевський проти Польщі»: судове рішення про видалення статті із сайту прирівнювалося би до цензури…така вимога була надмірною…; від 14.01.2021 «SOCIETE EDITRICE DE MEDIAPART AND OTHERS v. France» (No281/15; 34445/15) Отже, вимоги позивача про зобов`язання відповідача спростувати інформацію щодо зазначених фактів шляхом видалення цієї інформації із зазначених ресурсів в мережі Інтернет задоволенню не підлягають, оскільки позивач обрав спосіб судового захисту, який не відповідає змісту позовних вимог і по суті є цензурою діяльності щодо відповідача по справі. Щодо вимог позову про зобов`язання [PERSON] вибачитись перед позивачем в тих самих мережах і таким самим способом. Конституція\~гарантує кожному право на свободу думки і слова, вільне вираження своїх поглядів і переконань.\~Суд не вправі зобов`язувати відповідача просити вибачення в позивача у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації не передбачене законом. На це вказав Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 13 березня 2024 року у справі № 712/10999/22 (провадження № 61-13517св23)). Враховуючи викладене, в задоволенні позову в цій частині також слід відмовити з вищенаведених підстав. Вимоги позову про стягнення моральної шкоди заявлені як похідні від основної про визнання інформації, поширеної [PERSON] , недостовірною, тому в їх задоволенні також слід відмовити. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст.. 141 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed