Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

04.09.2024 року позивач, в інтересах якої діяла представник, звернулася до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому просила в порядку поділу майна спільної сумісної власності подружжя стягнути із [PERSON] на її користь компенсацію в рахунок частки нежитлового вбудованого приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 1 653 591,50 грн та припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на нежитлове вбудоване приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , залишивши його у власності відповідача. В обґрунтування позову представник позивача вказала, що [PERSON] в період з 08.12.2000 року по 07.10.2004 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області. Під час перебування у шлюбі позивачем [PERSON] , як підприємцем, було набуто у власність згідно договору купівлі-продажу № 6 від 14.03.2002 року нежитлове вбудоване приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 160,5 кв.м., яке він використовує у підприємницькій діяльності. У липні 2002 року [PERSON] звернулась до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом про поділ майна подружжя, в якому, серед інших вимог, просила визнати за нею право власності на 1/2 частки нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду від 22 грудня 2009 року у справі №2-4/2009 визнано за [PERSON] право власності на частку нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] . На підставі вказаного судового рішення Лозівським бюро технічної інвентаризації 10.11.2010 зареєстровано за позивачем право спільної часткової власності на вказаний об?єкт нерухомості. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду від 02 липня 2012 року у справі №2025/3868/2012 скасовано заочне рішення Лозівського міськрайонного суду від 22 грудня 2009 року у справі № 2-4/2009, справу призначено до розгляду в загальному порядку. Рішенням Лозівського міськрайонного суду від 09 квітня 2015 року у справі №2025/3868/2012 відмовлено у задоволенні уточнених позовних вимог позивача щодо поділу нежитлової будівлі та визнання за нею права власності на 2/3 частки будівлі, натомість задоволено зустрічний позов відповідача та визнано нежитлове вбудоване приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , особистою приватною власністю [PERSON] . Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року рішення Лозівського міськрайонного суду від 09 квітня 2015 року змінено в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] про поділ вбудованого нежитлового приміщення та в частині задоволення зустрічного позову [PERSON] про визнання спірного приміщення його особистою приватною власністю. В цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні вимог [PERSON] про визнання за нею в порядку поділу сумісного майна права власності на 2/3 частки нежитлового приміщення, а також відмовлено [PERSON] у зустрічному позові про визнання нежитлового приміщення його особистою приватною власністю. Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що «нежитлове вбудоване приміщення №16-а/2 на мікрорайоні 2 у м. Лозова Харківської області є об?єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , але [PERSON] має право вимоги виплати половини вартості цього майна (а не право власності на саме майно), або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, тобто на компенсацію вартості 1/2 частини спірних нежитлових приміщень в порядку вимог ст.ст. 60, 71 СК України, оскільки підстав для відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя, матеріали справи не містять. Оскільки [PERSON] таких позовних вимог не заявляла, а заявила позов про право власності на нежитлове приміщення, слід відмовити у задоволенні цих вимог. У зв?язку з наведеним висновок районного суду в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] про поділ вбудованого нежитлового приміщення та в частині задоволення позову [PERSON] , про визнання права особистої приватної власності на вбудоване нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] є необґрунтованим та зробленим із неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09 квітня 2015 року та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог з інших підстав». Постановою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року касаційні скарги [PERSON] та [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року - без змін. Верховний Суд погодився із рішенням апеляційного суду та зазначив, що «апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що об?єктом спільної сумісної власності подружжя є спірне нежитлове приміщення у будинку буд. [ADDRESS] , проте [PERSON] має право вимоги виплати половини вартості цього майна чи на врахування його вартості при поділі майна подружжя, а не право власності на саме майно, чи право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. Проте позивачем зазначених позовних вимог заявлено не було, а вимагалося лише визнання за нею права власності на це нерухоме майно. Доводи касаційної скарги [PERSON] про те, що за кошти, які ним особисто набуті до реєстрації шлюбу з [PERSON] від здійснення підприємницької діяльності, він, як фізична особа-підприємець, придбав спірне нежитлове приміщення, унаслідок чого воно належить йому на праві особистої приватної власності, безпідставні, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджені, що є його процесуальним обов?язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року). Отже, [PERSON] презумпція спільності майна подружжя не спростована». Отже, за результатами судового розгляду вказаної справи апеляційний та касаційний суди встановили, що нежитлове вбудоване приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя, а позивач має право в порядку поділу вказаного майна на компенсацію половини його вартості. Після ухвалення рішення касаційним судом відповідач неодноразово обіцяв у добровільному порядку виплатити позивачу половину вартості спірної будівлі та просив зачекати, оскільки у нього немає коштів. При цьому, на момент ухвалення постанови Верховним Судом державна реєстрація права на частку нежитлового приміщення за позивачкою не була анульована ні в реєстрі БТІ, ні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить Витяг з вказаного реєстру. Крім того, у період з 2019 до 2023 року позивачка навіть сплачувала податок на нерухоме майно за частки спірної будівлі, що підтверджується відповідними платіжними квитанціями. Однак, коли у 2024 році позивачка не отримала податкове повідомлення-рішення про сплату податку, вона зателефонувала до структурного підрозділу податкового органу, де їй повідомили, що вона вже не значиться співвласником частини нежитлової будівлі. Так, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 31.01.2020 року відповідач без відома позивача на підставі дублікату договору купівлі-продажу №97 від 29.01.2020 року, виданого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В., зареєстрував за собою право приватної власності на всю спірну будівлю, фактично всупереч означеним вище судовим рішенням, якими йому відмовлено у визнанні будівлі його особистою приватною власністю. На вимоги позивача сплатити їй половину вартості спірної нежитлової будівлі відповідач не реагує, тим самим порушуючи її права, у зв?язку із чим [PERSON] змушена звернутися до суду. Справа була розподілена в провадження судді Цендри Н.В., якою було заявлено самовідвід у справі. Ухвалою від 10.09.2024 року самовідвід задоволено, справу передано для перерозподілу. 12.09.2024 року справу було перерозподілено в провадження судді Ткаченка О.А., яким також було заявлено самовідвід. Ухвалою від 16.09.2024 року самовідвід задоволено, справу передано для перерозподілу. 17.09.2024 року справу було розподілено в провадження судді Каращука Т.О. Ухвалою судді від 19.09.2024 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, відповідачу надано строк для подання заяв по суті. 03.10.2024 року представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності, в якій він вказав, що з 08.12.2000 року по 07.10. 2004 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданий відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Лозова, Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області. Під час перебування у шлюбі відповідач [PERSON] як фізична особа-підприємець набув у власність відповідно до договору купівлі-продажу №6 від 14.03.2002 року об?єкт комунальної власності - нежитлове вбудоване приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 160,5 кв.м., яке він використовує у підприємницькій діяльності. У липні 2002 року [PERSON] звернулася до Лозівського міськрайонного суду, Харківської області з позовом про поділ майна подружжя, в якому просила визнати за нею право власності на майно, набуте ними за час зареєстрованого шлюбу, яке є їх спільною сумісною власністю, в тому числі частку нежитлової будівлі, розташованої за адресою [ADDRESS] , загальною площею 160,5 кв.м. У позові зазначила, що після розірвання шлюбу у добровільному порядку дійти згоди щодо поділу вищевказаного нерухомого майна, набутого ними за час зареєстрованого шлюбу, яке є їх спільною сумісною власністю вони не можуть. З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та на 2/3 частки нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 160,5 кв.м., з урахуванням інтересів дітей та стягнути з [PERSON] , на її користь компенсацію 1/2 частини різниці у вартості майна у розмірі 462 096 грн. Тобто ще у липні 2002 року [PERSON] стало відомо про порушення її права на майно, набуте ними за час зареєстрованого шлюбу, яке є їх спільною сумісною власністю. Зважаючи на вище викладене, адвокат просив відмовити у задоволенні позовних вимог, заявлених позивачем. 11.10.2024 року представником позивача було надано клопотання про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності, в якому зазначила, що у період із 2002 до 05.09.2018 між сторонами тривав судовий спір, предметом якого було визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна подружжя. Під час розгляду вказаної справи Відповідач заперечував проти того, що взагалі спірне нежитлове приміщення є об?єктом спільної сумісної власності, у зв?язку із чим подав зустрічний позов, в якому просив визнати приміщення його особистою власністю. Тому, після вирішення вказаного спору судом, подальше невизнання відповідачем права спільної сумісної власності його та позивача на вказане вище приміщення не має будь-якого юридичного значення, оскільки вказана презумпція в судовому порядку не була спростована. Крім того, відповідач ніколи не висловлював своїх заперечень проти сплати позивачу половини вартості спірного майна, а отже відсутні докази невизнання ним її права на отримання грошової компенсації після вирішення судом спору про поділ майна. Більше того, починаючи із 2010 року до 31.01.2020 року частка спірного приміщення на праві спільної власності була зареєстрована за позивачем та [PERSON] платила податки за свою частку у майні, тобто володіла ним і несла витрати на його утримання аж до 2024 року. Крім того, відповідач не виставляв на продаж спірну будівлю та до 31.01.2020 року не вчиняв будь-яких дій, які б свідчили про порушення прав позивача як співвласника майна. 31.01.2020 року відповідач без відома позивача на підставі дублікату договору купівлі-продажу №97 від 29.01.2020 року, виданого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В., зареєстрував за собою право приватної власності на всю спірну будівлю, фактично всупереч означеним вище судовим рішенням, якими йому відмовлено у визнанні будівлі його особистою приватною власністю. Так, представник зазначила, що саме із 31.01.2020 року відповідач порушив право позивача, про що вона дізналась лише у 2024 році, коли їй не прийшло повідомлення про сплату податку за минулий рік. Також, адвокат посилалась на те, що у звязку з карантином та воєнним станом із 12.03.2020 року строки позовної давності продовжуються. Враховуючи вказане, представник позивача просила визнати причини пропуску строку поважними. 15.10.2024 року до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просив поновити строк на подання відзиву, у звязку з тим, що ухвала про відкриття та позов з додатками [PERSON] не отримувалися, та вказав отримав їх він, як адвокат відповідача, 03.10.2024 року. Представник відповідача вказав, що у липні 2002 року [PERSON] звернулася до Лозівського міськрайонного суду, Харківської області з позовом про поділ майна подружжя, в якому окрім інших вимог просила визнати за нею право власності на майно, набуте під час шлюбу, яке є їх спільною сумісною власністю, в тому числі частку нежитлової будівлі, розташованої за адресою [ADDRESS] , загальною площею 160,5 кв.м. Таким чином, ще у липні 2002 року [PERSON] стало відомо про порушення її права на майно, набуте подружжям за час зареєстрованого шлюбу, яке є їх спільною сумісною власністю. Адвокат вказує, що справа щодо поділу майна розглядалась судами тривалий час. Так, рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09.04.2015 року у справі №2025/3868/2012 у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено, зустрічний позов [PERSON] задоволено частково. Так, рішенням визнано особистою приватною власністю [PERSON] нежитлове вбудоване приміщення у у. ку, загальною площею 160,5 кв. м. В іншій частині зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 20.04.2017 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову про поділ вбудованого нежитлового приміщення та у частині задоволення позову [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на вбудоване нежитлове приміщення у будинку за адресою [ADDRESS] , скасовано. У задоволенні позову [PERSON] про визнання за нею у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на частин вбудованого нежитлового приміщення у будинку за адресою [ADDRESS] відмовлено з інших правових підстав. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання вбудованого нежитлового приміщення у будинку за адресою [ADDRESS] , його особистою приватною власністю відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 24.05.2017 року [PERSON] звернувся з касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 05.09.2018 р. касаційні скарги [PERSON] та [PERSON] залишив без задоволення. Рішення апеляційного суду Харківської області від 20.04.2017 року залишено без змін. Представник відповідача зазначив, що апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що об?єктом спільної сумісної власності подружжя є спірне нежитлове приміщення у будинку за адресою: [ADDRESS] , проте [PERSON] має право вимоги виплати половини вартості цього майна чи на врахування його вартості при поділі майна подружжя, а не право власності на саме майно, чи право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. Проте [PERSON] зазначених позовних вимог заявлено не було, а вимагалося лише визнання за нею права власності на це нерухоме майно. Суд зазначив, що доводи касаційної скарги [PERSON] про те, що за нею слід визнати право власності на частку нежитлового приміщення у будинку за адресою: [ADDRESS] безпідставні, так як вказане нерухоме майно набуте [PERSON] , як фізичною особою-підприємцем, і використовується ним у своїй підприємницькій діяльності, тому у [PERSON] як в іншого з подружжя, право власності на це майно трансформується у право вимоги виплати половини вартості внесеного майна у разі поділу майна подружжя, або врахування при поділі іншого майна подружжя. Проте, як у позовній заяві, так і в касаційній скарзі [PERSON] вимагає визнання за нею права власності на вказане майно. Звернувшись 03.09.2024 року з новим позовом з тією самою вимогою - про поділ спільного майна подружжя, нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 160,5 кв.м., шляхом присудження грошової компенсації його ринкової вартості, у сумі 1 653 591,50 грн, позивач надала звіт про оцінку спірного майна, виконаний ТОВ «Центр оцінки та консалтингу ньювей», котрий не відповідає вимогам чинного законодавства. Додав, що позивачем не надано суду договір з суб?єктом оціночної діяльності, тобто відсутні підстави для надання ТОВ «Центр оцінки та консалтінгу НЬЮ ВЕЙ», послуг позивачу з оцінки майна. Окрім того, наданий на оцінку майна технічний паспорт приміщення станом на 01.10.2010 року не містить у розділі 1.1. «ЗАГАЛЬНІ ВІДОМОСТІ» даних про рік забудови приміщення, з урахуванням тієї обставини, що пізніше був виготовлений технічний паспорт на спірне приміщення станом на 14.06.2012 року, в якому вказано рік забудови - 1975, що має суттєве значення під час визначення ринкової вартості об?єкту. Також вказав, що не відповідає дійсності твердження позивача про нібито досягнуті з відповідачем домовленості щодо поділу майна, шляхом виплати грошової компенсації, оскільки нею не надано до суду належних та допустимих доказів, а саме договору про поділ спірного нерухомого майна шляхом виплати грошової компенсації, укладеного між сторонами та завіреного нотаріально, або рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Крім того, не знаходять свого підтвердження надані позивачем відомості про участь в утриманні спірного об?єкту нерухомого майна у сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за період з 2020-2024 рр. Під час звіряння з відділом податку на нерухоме майно Лозівського офісу платників Головного управління ДПС в Харківській області отримані відомості про зарахування від [PERSON] платежів податку на нерухоме майно за 2019 рік, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 160,5 кв.м., у сумі 5023, 25 грн. Платіж податку на нерухоме майно, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 160,5 кв. м., сплачений нею за 2021 рік у сумі 5212,00 грн, відповідно до податкового повідомлення - рішення від 20.12.2022 №0649207-2416-2027 повернутий на рахунок платника податків, оскільки з 2020 року власником спірного майна відповідно до даних державної реєстраційної служби є лише [PERSON] , і податковий орган не приймав платежі (податок на нерухоме майно) від [PERSON] з 2020 року по теперішній час. В подальшому платежі на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за вказаний об?єкт проводилися виключно відповідачем, відповідно за 2022 рік - 3625, 53 грн та за 2023 рік - 3737, 08 грн. Окрім того вказав, що надані позивачем поштові перекази: №1217399817 від 03.10.2023 року на суму 1010 грн, №1231866088 від 03.11.2023 року на суму 1010 грн, №1246928912 від 06.12.2023 року на суму 1010 грн, та №1262660090 від 09.01.2024 року на суму 1010 грн, а всього на суму 4040 грн взагалі не мають даних про об?єкт нерухомого майна, за який перераховані вказані грошові перекази та даних про повідомлення - рішення контролюючого органу, на підставі якого здійснювалися вказані платежі. Адвокат вказав, що ним з метою отримання офіційного роз?яснення податкового органу щодо надходження податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за період з 2020-2024 рр., за спірний об?єкт нерухомого майна, у розрізі платників, виконано 10.10.2024 року запит в Головне управління ДПС в Харківській області, відповідь на даний час не надійшла. Також, представник відповідача наполягав на тому, що позивач пропустила строк позовної давності та належним чином не обгрунтувала обставин, які підтвердили б поважність пропуску строку за вимогою про поділ майна подружжя шляхом отримання грошової компенсації, плин якого розпочався в 2017 році, а закінчився у 2020 році. Так, адвокат просив поновити строк на подання відзиву та відмовити у задоволенні позову. Крім того, просив витребувати відомості з Головного управління ДПС у Харківській області про платежі податку на спірне майно. 11.11.2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача просила долучити до матеріалів справи докази на підтвердження участі в утримання спірного майна, а саме відповідь на адвокатський запит, копію податкового повідомлення-рішення від 04.05.2020 року, оскільки відповідач зазначив, що даний факт позивачем не доведено. Також, адвокат пояснила, що оскільки повідомлення були відкликані лише 19.06.2024 році, у звязку з припиненням прав власності позивача на вказане майно, то про порушення своїх прав [PERSON] дізналася лише у 2024 році. Крім того, 11.11.2024 року представником [PERSON] було подано заперечення на клопотання позивача, в інтересах якої діє представник, про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та його поновлення, в яких пояснив, що предмет позовних вимог, спір щодо якого розглядався з 2002 по 2018 рік, не змінився, а відповідно підстав для нового звернення до суду у [PERSON] не було. Додав, що відповідач ніколи не визнавав право власності позивача на частину спірного майна і не бажав його ділити. Твердження позивача про те, що право власності на частку спірного майна було зареєстроване за нею, в період 2010 по 2020 рік, не відповідає дійсності, оскільки державна реєстрація відбулась лише у 2019 році на підставі рішення від 22.12.2009 року у справі №2-4/2009, яке було скасоване у 2012 році. Наголошував на відсутності доказів участі в утриманні спірного майна [PERSON] . Адвокат вказав, що сам по собі факт карантину чи воєнного стану не є підставою для поновлення строку позовної давності. У звязку з викладеним представник просив відмовити у задоволенні клопотання та та просив застосувати під час розгляду справи положення про сплив позовної давності. Ухвалою від 27.11.2024 року було задоволено клопотання представника відповідача про витребування відомостей з Головного управління ДПС у Харківській області про платежі податку на спірне майно. Також судом було призначено справу до судового розгляду. 30.12.2024 року до суду надійшли витребування відомості з Головного управління ДПС у Харківській області. 13.01.2025 року представником відповідача було надано письмові пояснення, в яких він вказав, що за результатами розгляду спору про поділ майна з 2002 по 2018 рік, суд констатував, що позивач звернулася з позовом про поділ майна подружжя у спосіб, не передбачений законодавством. Адвокат зазначив, що строк позовної давності не є пропущеним та переривався через вчинення відповідачем дій, які вказували на визнання позовних вимог, однак відповідач ніколи їх не визнавав. Так, представник наполягав на тому, що в період розгляду справи у позивача були підстави вважати, що її права будуть захищені в судовому порядку, а тому підстав для звернення ще з одним позовом у неї не було. Таким чином, строк позовної давності був перерваний з 2002 року по 20.04.2017 року, тобто строк позовної давності закінчився 20.04.2020 року. Жодних поважних причин пропуску строку не наведено позивачем, а сам по собі факт карантину та воєнного не є поважною причиною пропуску строку. Враховуючи викладене, представник просив відмовити в задоволенні позовних вимог та застосувати положення про сплив строку позовної давності. У судове засідання позивач не зявилася, однак зявилася її представник, яка наполягала на задоволенні позову, вказувала на поважності причин пропуску строку позовної давності. У судове засідання відповідач не зявився, однак зявився його представник, який заперечував проти задоволення позову та наполягав на застосуванні положень про сплив позовної давності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. В ч.1 ст.82 ЦПК України зазначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частинами 1 та 2 ст. 76 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частинами 1,2 та 4 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно із ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1 ст. 80 передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Так, судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с.12), [PERSON] в період з 08.12.2000 року по 07.10.2004 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Вказаний шлюб було розірвано, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.14). Вище вказане не оспорюється сторонами. Під час перебування у шлюбі позивачем [PERSON] , як підприємцем, було набуто у власність згідно договору купівлі-продажу № 6 від 14.03.2002 року нежитлове вбудоване приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 160,5 кв.м.(а.с.15-16). Позивачем долучено до позову копію дублікату технічного паспорту на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 160,5 кв.м.(а.с.17-20). Як вбачається з копії заочного рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22.12.2009 року у справі №2-4/2009 (а.с.21-24), 01.07.2002 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя, в якому просила розділити спільне майно, серед якого є і об?єкт торгівлі (колишня назва магазину « [INFO] »), який розташований в [ADDRESS] . Так, вище вказаним рішенням було задоволено позов [PERSON] та визнано за нею та [PERSON] право власності на частини спірного обєкта торгівлі (колишня назва магазину [INFO] ), розташованого за адресою: [ADDRESS] , по частині на кожного. На підставі вказаного судового рішення Лозівським бюро технічної інвентаризації 10.11.2010 року зареєстровано за [PERSON] право спільної часткової власності на вказаний об?єкт нерухомості(а.с.25). З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що право приватної спільної часткової власності Ширінської на частку спірної будівлі було зареєстровано 18.01.2019 року(а.с.38). Відповідно до копії ухвали Лозівського міськрайонного суду від 02 липня 2012 року у справі №2025/3868/2012(а.с.26), заочне рішення Лозівського міськрайонного суду від 22 грудня 2009 року у справі № 2-4/2009 було скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. Як вбачається з копії рішення Лозівського міськрайонного суду від 09 квітня 2015 року у справі №2025/3868/2012(а.с.27-29), [PERSON] було відмовлено у задоволенні уточнених позовних вимог щодо поділу нежитлової будівлі та визнання за нею права власності на 2/3 частки будівлі, натомість задоволено зустрічний позов відповідача та визнано нежитлове вбудоване приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , особистою приватною власністю [PERSON] . Згідно з копією рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року(а.с.30-33), рішення Лозівського міськрайонного суду від 09 квітня 2015 року змінено в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] про поділ вбудованого нежитлового приміщення та в частині задоволення зустрічного позову [PERSON] про визнання спірного приміщення його особистою приватною власністю. В цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні вимог [PERSON] про визнання за нею в порядку поділу сумісного майна права власності на 2/3 частки нежитлового приміщення, а також відмовлено [PERSON] у зустрічному позові про визнання нежитлового приміщення його особистою приватною власністю. Вище вказане рішення апеляційного суду мотивовано тим, що «нежитлове вбудоване приміщення №16-а/2 на мікрорайоні 2 у м. Лозова Харківської області є об?єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , але [PERSON] має право вимоги виплати половини вартості цього майна (а не право власності на саме майно), або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, тобто на компенсацію вартості 1/2 частини спірних нежитлових приміщень в порядку вимог ст.ст. 60, 71 СК України, оскільки підстав для відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя, матеріали справи не містять. Оскільки [PERSON] таких позовних вимог не заявляла, а заявила позов про право власності на нежитлове приміщення, слід відмовити у задоволенні цих вимог. У зв?язку з наведеним висновок районного суду в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] про поділ вбудованого нежитлового приміщення та в частині задоволення позову [PERSON] , про визнання права особистої приватної власності на вбудоване нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] є необґрунтованим та зробленим із неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09 квітня 2015 року та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог з інших підстав». З копії постанови Верховного Суду від 05 вересня 2018 року(а.с.34-37), касаційні скарги [PERSON] та [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року - без змін. Верховний Суд погодився із рішенням апеляційного суду та зазначив, що «апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що об?єктом спільної сумісної власності подружжя є спірне нежитлове приміщення у будинку буд. [ADDRESS] , проте [PERSON] має право вимоги виплати половини вартості цього майна чи на врахування його вартості при поділі майна подружжя, а не право власності на саме майно, чи право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. Проте позивачем зазначених позовних вимог заявлено не було, а вимагалося лише визнання за нею права власності на це нерухоме майно. Доводи касаційної скарги [PERSON] про те, що за кошти, які ним особисто набуті до реєстрації шлюбу з [PERSON] від здійснення підприємницької діяльності, він, як фізична особа-підприємець, придбав спірне нежитлове приміщення, унаслідок чого воно належить йому на праві особистої приватної власності, безпідставні, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджені, що є його процесуальним обов?язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року). Отже, [PERSON] презумпція спільності майна подружжя не спростована». Враховуючи вище вказане та те, що сторонами не було вирішено спір в судовому порядку через обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, що не передбачений законом, а також беручи до уваги, що сторони не змогли в добровільному порядку дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема щодо нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , позивач була вимушена повторно звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. ст. 325, 328 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Отже, відповідно до викладеного в рішенні апеляційного суду та в постанові касаційного суду, нежитлове вбудоване приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Так, як вбачається з ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності. Тобто, факт того, що предмет спору, а саме: нежитлове вбудоване приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя є вже доведеним та не підлягає доказуванню. Судом встановлено, що 29.01.2020 року було зареєстровано право власності [PERSON] на спірне нежитлове вбудоване приміщення, розмір частки 1, про що свідчить копія витягу(а.с.39). Позивач вказала в позовній заяві, що після ухвалення рішення касаційним судом відповідач неодноразово обіцяв у добровільному порядку виплатити їй половину вартості спірної будівлі та просив зачекати, оскільки у нього немає коштів. Відповідачем даний факт заперечується. Доказів наявності даної домовленості чи її відсутності суду не надано. Крім того, [PERSON] вказувала у позові, що у період з 2019 до 2023 року нею сплачувався податок на нерухоме майно за частки спірної будівлі, що підтверджується копією податкових повідомлень- рішень за 2019 рік, 2021 рік, копіями квитанцій(а.с.42-50). Відповідачем також надано копії квитанцій про сплату податку за нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] площею 160,5 кв.м.(а.с.162-163). Також, відповідач заперечував факт сплати податку на спірне майно позивачем. Як вбачається з витребуваної у Головного управління ДПС у Харківській області інформації(а.с.245-246), згідно Витягу з державного реєстру речових прав встановлено, що громадянка [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , мала у власності частку нежитлової будівлі загальною площею 160,5 кв. м. (80,25 кв.м.) за адресою: [ADDRESS] (право власності з 18.01.2019 по 23.01.2020). В автоматичному режимі було сформовано податкове повідомлення - рішення 04.05.2020 №0038961-5505-2027 за 2019 рік на суму 5023,25 грн, яке сплачено 12.01.2021 року у сумі 5023,25 грн. В автоматичному режимі було сформовано податкове повідомлення - рішення 25.03.2021 №0116510-2410-2027 за 2020 рік на суму 5211,54 грн, за частку нежитлової будівлі загальною площею 160,5 кв. м. (80,25 кв.м.) за адресою: [ADDRESS] , яке було відкликано рішенням Головного управління ДПС у Харківській області від 19.06.2024 №735/20-40-24-16-21, у зв?язку з припиненням права власності, яке сплачено 28.12.2021 року у сумі 5212,0 грн., 05.10.2023 у сумі 1000,0 грн, 07.11.2023 у сумі 1000,0 грн, 08.12.2023 у сумі 1000,0 грн, 11.01.2024 у сумі 1000,0 грн. В автоматичному режимі було сформовано податкове повідомлення - рішення від 20.12.2022 №0649207-2416-2027 за 2021 рік на суму 7222,50 грн, за частку нежитлової будівлі загальною площею 160,5 кв. м. (80,25 кв.м.) за адресою: [ADDRESS] , яке було відкликано рішенням Головного управління ДПС у Харківській області від 19.06.2024 №735/20-40-24-16-21, у зв?язку з припиненням права власності з 23.01.2020 року. На 23.12.2024 рік по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки обліковується переплата в сумі 8904,18 гривень. Так, як вбачається з копій витягів, [PERSON] та [PERSON] в період з 18.01.2019 по 23.01.2020 рік на праві спільної часткової власності належало спірне нежитлове приміщення. З документації, долученої сторонами, суд встановив, що у вище вказаний період сторони сплачували податок кожен за свою частку у спірному майні. Відповідно до інформації Головного управління ДПС у Харківській області, податкові повідомлення -рішення, сформовані автоматично, про сплату податку [PERSON] були відкликані рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 19.06.2024 року у зв?язку з припиненням права власності позивача з 23.01.2020 року. У звязку з тим, що податкові повідомлення-рішення було відкликано лише в 2024 році, позивачем було здійснено переплату на суму 8 904, 18 грн. Так, позивач разом з позовом надала звіт ТОВ ЦЕНТР ОЦІНКИ ТА КОНСАЛТИНГУ НЬЮ ВЕЙ про оцінку майна від 18.08.2024 року, обєкт оцінки: нежитлове приміщення, загальною площею 160, 5 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого ринкова вартість нежитлового вбудованого приміщення становить 3 307 183 грн, що еквівалентно 80 250 дол. США, а вартість частки даного приміщення - 1 653 591, 50 грн(а.с.51-76). Відповідачем також долучено до відзиву документи щодо оцінки спірного майна, а саме: копію договору №AR241001-001 на проведення оцінки майна від 01.10.2024 року, укладеного між [PERSON] та ПП АРІАДНА про виконання оцінки майна, а саме: нежитлового вбудованого приміщення площею 160, 5 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] ; копію акту здачі-приймання наданих послуг від 04.10.2024 року до Договору на проведення оцінки №AR241001-001 від 01.10.2024 року; копію рахунку -фактури на оплату №AR241001-001 від 01.10.2024 року; звіт про незалежну оцінку вище вказаного обєкта, відповідно до якого ринкова вартість спірного нежитлового вбудованого приміщення становить 2 067 600, 00 грн(а.с.159-161, 167-216). Як вбачається з викладеного у заявах відповідач ставить під сумнів звіт про оцінку майна, наданий позивачем, оскільки звіт не відповідає вимогам законодавства, так як відсутній договір на проведення оцінки майна, в технічному паспорті, наданому позивачем для здійснення оцінки, відсутній рік забудови приміщення, який має суттєве значення для правильної оцінки спірного майна. В ч.1 статті 10 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» вказано, що оцінка майна проводиться на підставі договору між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна. Частиною 1 статті 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що договір на проведення оцінки майна укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім. Під час укладання багатостороннього договору крім замовника оцінки стороною договору може виступати особа-платник, якщо оплату послуг суб`єкта оціночної діяльності здійснює інша особа, а не замовник. У цьому випадку на платника як сторону договору поширюються обмеження, зазначені в статті 8 цього Закону. Так, позивачем, не зважаючи на заперечення відповідача, не було надано на підтвердження дотримання вимог чинного законодавства договору на проведення оцінки майна. Відповідачем відповідний договір було долучено. Відповідно до ч.ч.1,2 та ч.4 ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», звіт про оцінку майна є документом складеним, зокрема, в електронному вигляді з дотриманням законодавства про електронні довірчі послуги, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна. Згідно з положенням п.60 Постанови Кабінету Міністрів України №1440 Про затвердження Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав, висновок про вартість майна повинен містити відомості про: замовника оцінки та виконавця звіту про оцінку майна; назву об`єкта оцінки та його коротку характеристику; мету і дату оцінки; вид вартості, що визначався; використані методичні підходи; величину вартості, отриману в результаті оцінки. У разі потреби оцінювач має право відобразити у висновку свої припущення та застереження щодо використання результатів оцінки. Так, при перевірці зазначеного відповідачем, суд встановив, що [PERSON] дійсно не надала доказів підтвердження законності надання послуг ТОВ ЦЕНТР ОЦІНКИ ТА КОНСАЛТІНГУ НЬЮ ВЕЙ позивачу з оцінки майна. Крім того, твердження [PERSON] про відсутність в технічному паспорті, наданому позивачем для оцінки майна, року забудови приміщення знайшло своє підтвердження в матеріалах справи. Також, встановлено, що звіт, долучений [PERSON] не містить дати завершення складання звіту. Вказане ставить під сумнів вірність здійснення оцінки майна у вказаному звіті. Дослідивши надані сторонами звіти, суд приходить до висновку, що доказів підтвердження законності проведення оцінки майна позивачем не надано, в звіті, долученому [PERSON] , не враховано рік забудови та знос приміщення, що ставить під сумнів його правильність. Крім того, зважаючи на те, що відповідачем було надано всі докази законності здійснення оцінки майна, в звіті враховано рік забудови приміщення та фізичний знос будівлі шляхом втрати первісних технічних та технологічних якостей її елементів, з урахуванням того, що звіт відповідача виготовлено пізніше, ніж у позивача, суд вважає, що необхідно врахувати при винесенні рішення саме звіт від 01.10.2024 року. Як вбачається з викладеного в ч.2 ст.80 ЦПК України, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 28 цього ж Кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідно до ст.29 КпШС України якщо подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Такі ж положення щодо визначення статусу майна, набутого подружжям за час шлюбу, передбачені й ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України (далі СК України), на підставі якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. (Постанова Верховного Суду України №6-843цс17 від 24.05.2017, постанови Верховного Суду №235/9895/15 від 06.02.2018, №404/1515/16-ц від 05.04.2018 та постанова Великої Палати Верховного Суду №372/504/17 від 21.11.2018). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст.66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст.65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За вимогами ч.ч.1,2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно із ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Стаття 71 СК України, зокрема, визначає, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними; присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. У постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 299/2490/16-ц, від 04 жовтня 2023 року у справі № 345/2224/20 зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно з частиною другою статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Статтею 29 КпШС України був визначений порядок поділу майна подружжя. Вищевказані положення закону кореспондуються із статтею 60, частиною першою статті 70, частинами першою та другою статті 71 СК України. Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності. Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63, 65 СК України. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте за час зареєстрованого шлюбу, за умови, що воно було придбане за рахунок належних подружжю коштів. Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності. При цьому, у разі якщо майном користується приватний підприємець, то в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства. Враховуючи вище викладене, вивчивши викладене сторонами, дослідивши надані сторонами докази, зважаючи на висновки, викладені в рішенні Апеляційного суду Харківської області від 20.04.20217 року та постанові Верховного Суду від 05.09.2018 року у справі №2025/3868/2012, суд дійшов висновку, що позивач має право вимоги до відповідача на виплату половини вартості спірного майна, але у розмірі половини суми, визначеної ринкової вартості приміщення відповідно до звіту про оцінку майна від 01.10.2024 року, згідно якого загальна вартість всього приміщення становить 2 067 600, 00 грн. Щодо клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.ч.3,4 та ч.5 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як вбачається із ст. 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно із ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу. Так, відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Так, при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного з подружжя. Зважаючи на те, що позивач намагалась в інший спосіб захистити свої права шляхом звернення до суду в період з 2002 року по 2018 рік, а також враховуючи те, що відповідачем не здійснювалось в подальшому дій які б вказували на порушення прав [PERSON] , беручи до уваги те, що позивач продовжувала сплачувати податок за свою частку, що вказує на те, що вона не знала про те, що вона вже не є власником половини спірного приміщення, то строк необхідно рахувати з моменту відкликання податкових повідомлень - рішень, а саме 19.06.2024 року, тобто коли особа могла дізнатись про порушення її права. Доказів того, що позивачу було відомо раніше про зміну власника і порушення її права, відповідачем суду не надано. Також суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України,спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби(COVID-19)» який набрав чинності, 02 квітня 2020 року розділ«Прикінцеві та перехідні положення`ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Крім того, 17.03.2022 року набрав чинності Закон України № 2120-IX від 15.03.2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Законом України № 3450-IX від 08.11.2023 у розділі "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України пункт 19 викладено у такій редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану". Таким чином, з урахуванням вище викладеного, беручи до уваги обставини справи, викладене сторонами, зважаючи на продовження та зупинення строків позовної давності в період карантину та воєнного стану, суд вважає строк позовної давності таким, що не був пропущений позивачем. ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи особливості встановлених судом обставин, суд вважає, що позов є частково доведеним позивачем, спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення грошової компенсації вартості спірного майна є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права позивача, характеру його порушення та спричиненим цими діяннями наслідкам, реально відновлює суб`єктивне право, яке порушене, відповідає цілям судочинства, не суперечить принципу верховенства права. Тому, зважаючи на вище викладене, беручи до уваги викладене сторонами в заявах по суті, дослідивши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме в частині грошової компенсації вартості майна -в сумі 1033 800, 00 грн, а в частині припинення права спільної часткової власності, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки відповідно до відомостей, зазначених в витязі, що був долучений до позову, право власності на спірне майно на даний час зареєстровано за відповідачем. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи позовна заява містить одну майнову та одну немайнову вимоги. Так, відповідно до ч.3 ст.6 ЗУ Про судовий збір, за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Відповідно до ставок судового збору, визначених ЗУ Про судовий збір, а також беручи до уваги суму майнової вимоги, заявленої позивачем, за майнову вимогу підлягав сплаті судовий збір у розмірі 15 140, 00 грн та за немайнову вимогу судовий збір у сумі 1211, 20 грн. Частиною 2 ст.8 ЗУ Про судовий збір визначено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті. Згідно з ч.1 ст.8 ЗУ Про судовий збір, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Так, за клопотанням позивача, з метою недопущення порушення права [PERSON] на звернення до суду, враховуючи матеріальний стан позивача, ухвалою суду від 19.09.2024 року [PERSON] було зменшено на підставі ст.8 ЗУ Про судовий збір розмір судового збору, що підлягав сплаті при поданні позову до суду, до 3028, 00 грн. Зважаючи на часткове задоволення позову, беручи до уваги те, що позивачу було зменшено суму судового збору у звязку з матеріальним станом до 3028, 00 грн, зважаючи на те, що відповідач не звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі пропорційному задоволеним вимогам 9 465, 30 грн. Щодо суми судового збору пропорційної вимогам, в яких було відмовлено, яка становить 5 674, 7 грн, суд вважає за необхідне судовий збір у сумі 3028,00 грн, сплачений [PERSON] при поданні позову, залишити за позивачем, іншу частину судового збору у сумі 3 857, 9 грн віднести на рахунок держави у звязку зі зменшенням розміру судового збору позивачу. Беручи до уваги вище викладене,

Outcome: partial