Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-09 00:00:00

Представник позивача, ТОВ "Вердикт Капітал", звернувся до суду з позовом до відповідачів, [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору\~на стороні\~відповідача:\~приватний нотаріус\~Тлумацького районного\~нотаріального округу\~Івано-Франківської\~області Водославська\~Наталія Василівна\~про визнання\~договору дарування\~недійсним.Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19.03.2008 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит № 1.08032302.л, за умовами якого остання отримала грошові кошти в сумі 50000 доларів США на строк користування 240 місяців. Кредит надано для придбання квартири [ADDRESS] . З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним договором 19.03.2008 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір № 1.08032302.л від 19.03.2008 року, за умовами якого в іпотеку передано дану квартиру. У березні 2009 року відбулася зміна назви ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» на ПАТ «Платинум Банк», також 04.09.2020 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки фізичних осіб. Так, 04.09.2020 року, за реєстровим № 2172, відповідно до якого ПАТ «Платинум Банк» відступило, а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором про іпотечний кредит № 1.08032302.л від 19.03.2008 року. 23.04.2021 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», на підставі якого Закон України «Про споживче кредитування» (далі - Закон №1734-VIII) доповнено п.7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення». Відповідно до п.п.2 п.7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VIII, - обов?язковій реструктуризації на вимогу позичальника підлягають зобов?язання за договорами про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті та за умови, що виконання зобов?язань за договором забезпечено предметом іпотеки у вигляді майна, віднесено до об?єктів житлового фонду і у власності позичальника, який є власником предмета іпотеки, відсутнє інше житлове нерухоме майно (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі). 19.07.2021 року [PERSON] звернулася до ТОВ «Вердикт Капітал» із заявою про реструктуризацію зобов?язань за договором про іпотечний кредит №1.08032302.л від 19.03.2008 року, відповідно до п.7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону N?\~1734-VIII.\~ Під\~час розгляду\~даної заяви,\~було взято\~до уваги\~те,\~що [PERSON] \~до шлюбу\~мала прізвище\~ [PERSON] та\~з інформаційної\~довідки з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~реєстру прав\~власності на\~нерухоме майно,\~Державного реєстру\~іпотек,\~Єдиного реєстру\~заборон відчуження\~об?єктів нерухомого\~майна вбачається,\~що [PERSON] \~є власником\~1/4\~частини квартири\~ [ADDRESS] , а тому їй було відмовлено у проведенні реструктуризації. Не погоджуючись з вищезазначеною відмовою [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до ТОВ «Вердикт Капітал» про визнання відмови у проведенні реструктуризації зобов?язань позичальника неправомірною та зобов?язання провести реструктуризацію та рішенням суду у задоволенні позовної заяви відмовлено. На дане рішення [PERSON] подано апеляційну скаргу. 06.05.2021 року [PERSON] було відчужено 1/4 частину квартири [ADDRESS] . З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна стало відомо, що 06.05.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 1/4 частину вищевказаної квартири, а тому зобов?язання [PERSON] за договором про іпотечний кредит не підлягає реструктуризації, оскільки окрім предмету іпотеки, їй належала на праві власності 1/4 частина вищевказаної квартири. Так, даний договір дарування від 06.05.2021 року, який посвідчено приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Водославською Н.В., укладено з метою подальшої реструктуризації зобов?язань [PERSON] за договором про іпотечний кредит № 1.08032302.л від 19.03.2008 року. Залишок заборгованості за договором про іпотечний кредит № 1.08032302.л від 19.03.2008 року станом на 13.05.2021 року у гривневому еквіваленті, складав 2329049 грн 34 коп, при цьому у разі проведення реструктуризації заборгованості, залишок заборгованості становитиме 744452 грн 41 коп. Вважає, що оспорюваний правочин укладений з метою зменшення розміру заборгованості за договором про даний іпотечний кредит, чим завдає істотної шкоди кредитору ТОВ «Вердикт Капітал». У зв`язку з цим, просить суд визнати недійсним договір дарування 1/4 частини квартири [ADDRESS] , серія та номер: 533, посвідчений 06.05.2021 року, приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської Водославською Н.В., укладений між [PERSON] та [PERSON] та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: припинити запис про право власності/довірчої власності: 41830445 від 06.05.2021 року на нерухоме майно: 1/4 частина квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1168282826256, власником за яким є [PERSON] , з одночасною реєстрацією набуття права власності на вказане нерухоме майно за [PERSON] та стягнути з відповідачів судові витрати. 08.11.2024 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Ракущинцем А.А. до суду подано відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволені позову відмовити повністю та зазначив, що у тексті позовної заяви позивач наводить твердження про те, що відповідач уклала оспорюваний договір з метою виконання вимог Закону № 1734 для подальшої реструктуризації зобов?язань за договором про іпотечний кредит та вважає такий договір фраундаторним, тобто таким, що здійснений на шкоду кредитору, а відтак просить визнати його недійсним. Однак, не може фраудаторний правочин бути спрямований на виконання вимог закону. Крім того, в забезпечення виконання зобов?язань по кредитному договору між позичальником та банком (права якого викупив позивач у справі) було укладено договір іпотеки, на виконання якого в іпотеку передано квартиру в м. Львів вартістю за договором іпотеки 59370 доларів США, при цьому позивач у позовній заяві стверджує, що його вимоги складають 2329049 грн, тобто 56263 доларів США, а тому повністю покриває забезпечене зобов`язання. Зазначив, що замість того, щоб виконати визначені законом обов?язки, позивач штучно створює перешкоди відповідачу в реалізації його права на виконання вимог закону, а тому відсутні підстави для задоволення позову (а.с. 121-124). Представник позивача, ТОВ "Вердикт\~Капітал"у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві. Крім того зазначила, що спірний договір дарування є фраудаторним, оскільки останній укладений за один місяць до первісного звернення із заявою про проведення реструктуризації боргу, також є укладеним між родичами та у даному договорі не вказана мета його укладення. Вважає, що вищевказаний договір дарування укладений з метою ухилення від належного виконання договору про іпотечний кредит. Просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач,\~ [PERSON] ,\~у судовому\~засіданні заперечила щодо задоволення позову та пояснила, що спірний договір дарування не є фраудаторним, оскільки укладенням договору дарування від 06.05.2021 року не завдано жодної шкоди кредитору. Факт звернення із заявою про реструктуризацію зобов?язань за договором про іпотечний кредит №1.08032302.л від 19.03.2008 року свідчить про реальний намір його виконання. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] адвокат Ракущинець А.А., у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та пояснив, що спірний договір дарування не є фраудаторним, зобов`язання перед позивачем виконується. Постановою Львівського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 28.11.2024 року, що набрала законної сили 28.11.2024 року, зобов`язано позивача повести реструктуризацію зобов`язань [PERSON] за договором про іпотечний кредит від 19.03.2008 року, яке остання буде сумлінно виконувати, що свідчить про відсутність її наміру в ухиленні від виконання своїх зобов`язань перед позивачем. Просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач, [PERSON] , у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову та пояснила, що третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Водославська Наталія Василівна є її однофамільцем та родичем не являється. Вважає, що позовні вимоги є безпідставними, надуманими, а тому у їх задоволенні слід відмовити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Водославська Н.В., у судове засідання не з`явилася, однак 20.11.2024 року через канцелярію суду подала заяву у якій вказала, що у жодних родинних відносинах з відповідачами по справі не перебуває, просила розгляд справи проводити без її участі (а.с. 159). 17.10.2024 року Тлумацьким районним судом Івано-Франківської області постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 16.12.2024 року ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши подані сторонами письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та відзив на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та спору по суті приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 5, 12, 13, 81, 82, 262 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Під час\~розгляду справи\~судом встановлено, що 19.03.2008 року між [PERSON] та ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» було укладено договір про іпотечний кредит № 1.08032302.л (а.с. 10-15). Відповідно до п. 1.1 кредитного договору кредитор надає позичальнику 50000 доларів США на строк 240 місяців, а позичальник зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,50 % річних, комісії, неустойки та інші платежі на умовах та в строки, визначені договором. Згідно із п. 1.2 цього договору кредит надається позичальнику на придбання квартири [ADDRESS] . Відповідно до п. 5.1 договору забезпеченням виконання позичальника перед кредитором, в тому числі щодо повернення кредиту, сплати процентів за його користування та виконання інших платіжних зобов`язань позичальника за цим договором є житлова нерухомість, зазначена в п.1.2 цього договору, яка передається в іпотеку за іпотечним договором, при цьому позичальник зобов`язується укласти з кредитором іпотечний договір одночасно з укладенням сторонами цього договору. Між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк» та [PERSON] укладено іпотечний договір № 1.08032302.л, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Грищенко Н.О. 19 березня 2008 року та зареєстрований в реєстрі за № 913 (а.с. 19-22). Відповідно до п. 1.1 даного договору іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю з метою забезпечення виконання всіх зобов`язань нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 19 березня 2008 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Грищенко Н.О. Згідно із п. 1.2 цього договору заставна вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 299820 грн 00 коп, що згідно офіційним курсом Національного банку України на день укладення цього договору складає 59370 доларів США. 04.09.2020 року на підставі договору № 401 про відступлення прав вимоги за кредитним договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки фізичних осіб, в тому числі і про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги за договором про іпотечний кредит № 1.08032302.л від 19.03.2008 року між ЗАТ «Міжнародний іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк» та [PERSON] , додатковими угодами до нього, а також іпотечним договором №1.08032302.л від 19.03.2008 року, укладеним в забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит, право вимоги за договором про іпотечний кредит та іпотечним договором, зазначеним вище, перейшло до ТзОВ «Вердикт Капітал» (а.с. 23-30). На праві приватної спільної часткової власності відповідачу [PERSON] належала 1/4 частина квартири за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 237161218 від 15.12.2020 року (а.с. 31-34). 21.12.2003\~року остання\~уклала шлюб з [PERSON] та їй присвоєно прізвище « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с. 64). Між відповідачем [PERSON] \~та відповідачем\~ [PERSON] 06.05.2021 року був укладений договір дарування 1/4 частки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Водославською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 533, яким дарувальник [PERSON] безоплатно передає у власність обдаровуваній [PERSON] належну їй на праві спільної часткової власності 1/4 частку квартири трьохкімнатної, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 263411959 від 29.06.2021 року (а.с. 78-85, 156-157). 13 квітня 2021 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» №1381-IX, який набрав законної сили 23 квітня 2021 року. Цим законом внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування», Розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено п. 7 згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» від 13 квітня 2021 року. Постановою Львівського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 28.11.2024 року, що набрала законної сили 28.11.2024 року встановлено, що [PERSON] 19 липня 2021 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» направила заяву ТзОВ «Вердикт Капітал» про проведення реструктуризації кредитних зобов`язань. До цієї заяви вона додала Витяг з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 29 червня 2021 року, в якій відображено наявність у неї одного об`єкта нерухомості. Також в Інформаційній довідці зазначено, що станом на день видачі цієї довідки право власності позивача на квартиру в м. Тлумач припинено. Заяву про реструктуризацію [PERSON] подала відповідачу 19 липня 2021 року, тобто на дату подання такої заяви у позивача було єдине житло (придбана за кредитні кошти квартира). Відмова відповідача позивачу у реструктуризації заборгованості за кредитним договором суперечить вимогам пункту 7 розділу IV «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування». Вирішуючи заяву [PERSON] від 19 липня 2021 року про реструктуризацію заборгованості за кредитом, відповідач повинен був дослідити обставини щодо наявності у власності заявника нерухомого майна на час подання заяви. Крім того, даною постановою визнано неправомірною відмову ТОВ «Вердикт Капітал» від 4 серпня 2021 року від проведення реструктуризації, передбаченої Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» та зобов`язано ТОВ «Вердикт Капітал» провести реструктуризацію зобов`язань [PERSON] за договором про іпотечний кредит №1.08032302.л від 19 березня 2008 року згідно п.7 Розділу IV «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування» №1734VІІІ від 15 листопада 2016 року (на умовах та у відповідності до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» від 13 квітня 2021 року №1381-ІХ) (а.с. 191, на звороті-200). У відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.10.2024 № 397500303, 1/4 частки квартира, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , перебуває у приватній власності [PERSON] на підставі договору дарування, виданого 06.05.2021 року (а.с. 86-96). За приписом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 2 та ч. 3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України). За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце». Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. У позовній заяві позивач зазначає, що оспорюваний договір дарування від 06.05.2021 року був вчинений [PERSON] з метою зменшення розміру заборгованості за договором про іпотечний кредит №1.08032302.л від 19.03.2008 року, тобто є фіктивним. Таку ж позиції підтримала представник позивача під час судового розгляду. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. У постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 Верховний Суд сформулював висновок щодо конструкції фраудаторного правочину (тобто правочину, який вчинений боржником на шкоду кредитору), яка включає: момент укладення договору (коли боржник усвідомлює, що майно заберуть за борги); контрагента, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пов`язана або афілійована юридична особа); ціну (ринкова/неринкова, наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-2 зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільний кодекс України в статтях 215 та 216 наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи». Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. З постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2019 року у справі №910/8357/18 вбачається, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Зі змісту поняття фраудаторного правочину випливає, що правочин на шкоду кредитору вчиняється саме боржником в період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Розглядаючи дану справу про визнання договору дарування недійними, суд не вбачає підстав для визнання його недійними з підстав його фраудаторності, адже спірний договір дарування не вчинений на шкоду кредитору, не порушив його права та законні інтереси, поведінка позичальника\~не містить\~ознаки недобросовісної та за своєю суттю не являється фраудаторними. При цьому, проведення банком реструктуризації зобов`язань не буде збитками у розумінні ст. 22 ЦК України, адже права банку порушено не буде, оскільки норма Закону України «Про споживче кредитування» щодо обов`язкової реструктуризації зобов`язань, передбачених договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, є імперативною. Також суд враховує те, що на час подання [PERSON] заяви про реструктуризацію заборгованості на праві власності у неї перебувала лише квартира яка передана в іпотеку та інше нерухоме майно було відсутнє, що також встановлено постановою від 28.11.2024 року Львівського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, що набрала законної сили 28.11.2024 року, якою зобов`язано ТОВ «Вердикт Капітал» провести реструктуризацію зобов`язань [PERSON] за договором про іпотечний кредит №1.08032302.л від 19 березня 2008 року згідно п.7 Розділу IV «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування» №1734VІІІ від 15 листопада 2016 року (на умовах та у відповідності до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» від 13 квітня 2021 року №1381-ІХ). Станом на час розгляду справи ТОВ "Вердикт\~Капітал"\~не надало суду доказів щодо звернення з позовом про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 1.08032302.л. Відсутні у матеріалах справи і докази ухилення позичальника від виконання зобов`язань за вищевказаним договором, а укладений іпотечний договір до нього свідчить про взаємодію [PERSON] з банком, спрямовану на ефективне вирішення питань, пов`язаних із ризиками отримання кредиту в іноземній валюті. Посилання представника позивача на факт родинних відносин між відповідачами та третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача суд оцінює критично та вважає їх голослівними, оскільки дані твердження не доведено жодним належним доказом. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що спірний договір дарування не є вчиненим на шкоду позивачу, не порушив його права і законні інтереси та за своєю суттю не являється фраудаторними, а тому у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено. На підставі наведеного, відповідно до ст. 16, 22, 202-204, 215, 234, 626-627, 638, 717 ЦК України,

Outcome: dismissed