Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-30 00:00:00

17.02.2017 було укладено договір купівлі-продажу квартири (надалі - Договір) між [PERSON] (Покупець) та [PERSON] (Продавець) за яким Продавець передав у власність Покупцю, а Покупець прийняв та оплатив квартиру за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рябих В.М. за реєстровим номером 636. Відповідно до п.2.1 Договору продаж майна вчинено за 104\~202,00 грн, але відповідно до розписки [PERSON] від 17.02.2017 вона отримала від [PERSON] грошову суму у розмірі 21\~500,00 доларів США за квартиру, яку продала відповідно до договору від 17.02.2017. Відтак дійсна ціна договору складає 21\~500,00 доларів США. 17.02.2017 [PERSON] зареєстрував своє право власності на вказану квартиру, що підтверджується копією рішення про державну реєстрацію та витягом 80659892 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У пункті 1.4. Договору зазначено, що квартира, що відчужується, належить Продавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Сисоєнко І.В. 08.06.2016. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. [PERSON] , як продавець, у п.1.5 Договору гарантувала, що відчужена нею квартира не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними або юридичними особам, державними органами і державою, а також не є предметом обтяження чи обмеження, передбаченого законодавством України. Факт відсутності заборони відчуження перевірено нотаріусом за допомогою Державного реєстру речових прав. Однак, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2019 у справі № 202/7079/16-ц, яке в апеляційному порядку не переглядалось та набрало чинності, встановлено, що 17.05.2007 [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Куліш В.І., придбала квартиру [ADDRESS] . 21.06.2007 року проведено реєстрацію права власності вказаної квартири за позивачем. Дана квартира є предметом іпотечного кредиту між позивачем [PERSON] і ПАТ КБ «Надра». Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2013 року з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Надра» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 076\~004,32 грн. 18.02.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М. на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки, придбаного на прилюдних торгах. Відповідно до договору купівлі-продажу від 08.06.2016, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В., вказану квартиру у [PERSON] придбала [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 17.02.2017 [PERSON] продала вказану квартиру [PERSON] . Також суд встановив, що Індустріальним ВДВС ДМУЮ на підставі виконавчого листа № 202/34664/13-ц, виданого 13.01.2014 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, було відкрито виконавче провадження, яке постановою від 19.10.2015 року завершено, виконавчий документ повернуто стягувачеві, оскільки квартиру, яка є предметом іпотеки, неможливо реалізувати, т. я. в ній зареєстровані неповнолітні діти. У червні 2016 року ПАТ КБ «Надра» знову звернувся до Індустріального ВДВС ДМУЮ з заявою про відкриття виконавчого провадження про стягнення заборгованості з [PERSON] . Постановою від 14.07.2016 року відкрито виконавче провадження за заявою ПАТ КБ «Надра». Відповіддю Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 23.11.2016 року №1-2553-02 підтверджено, що на виконанні в Індустріальному ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 202/34664/13-ц від 13.01.2014 року, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Надра» боргу у розмірі 1 076\~004,32 грн. Майно, виявлене вході проведення виконавчих дій, а саме, квартира [ADDRESS] , відділом ДВС на реалізацію не передавалась у зв`язку із забороною здійснювати реалізацію зазначеного майна органом опіки і піклування. Відповіддю державного підприємства «Сетам», котре є організатором електронних торгів з 26.10.2015 року, від 18.01.2017 року підтверджено, що ДП «Сетам» реалізацію вказаної квартири не здійснювало. Згідно листа уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра», Банк - іпотекодержатель звернення стягнення на предмет іпотеки не здійснював, не надавав третім особам згоду на відчуження іпотечної квартири в рахунок погашення боргу за кредитним договором, грошові кошти на рахунок погашення заборгованості від продажу заставленого майна не отримував. З відповіді Управління Державної казначейської служби у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області від 17.10.2017 року на запит слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області видно, що на депозитний рахунок, відкритий на ім`я Індустріального відділу ДВС ДМУЮ, ГУДКСУ у Дніпропетровській області в період з 19.03.2014 року по 10.04.2016 року грошові кошти від [PERSON] не надходили. З листа начальника Новокодацького РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області слідує, що за обліками Новокодацького РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області заява на видачу паспорта громадянина України на [PERSON] , [INFO] , відсутня. Разом з тим, паспорт серії [NUMBER] видавався н ім`я [PERSON] , [INFO] , яка у 2008 році заявила про його втрату. Таким чином, у справі №202/7079/16-ц судом було встановлено, що приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба В.М. видала свідоцтво про право власності на спірну квартиру на ім`я [PERSON] на підставі підроблених документів, прилюдні торги з реалізації спірної квартири фактично не проводились, а квартира [ADDRESS] вибула з володіння [PERSON] не з її волі. Рішенням у\~вказаній справі\~позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Витребувано з незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] , [INFO] право власності на квартиру [ADDRESS] . Частиною 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак, не підлягає доказування у даній справі факт вибуття квартири [ADDRESS] з власності [PERSON] внаслідок неправомірних дій, у тому числі з боку відповідача [PERSON] . Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 661 ЦК України встановлено, у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Приписами ст.230\~ЦК України\~якщо одна\~із сторін\~правочину навмисно\~ввела другу\~сторону в\~оману щодо\~обставин,\~які мають\~істотне значення\~(частина\~перша статті\~229\~цього Кодексу),\~такий правочин\~визнається судом\~недійсним. Обман\~має місце,\~якщо сторона\~заперечує наявність\~обставин,\~які можуть\~перешкодити вчиненню\~правочину,\~або якщо\~вона замовчує\~їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. (абз.2 ч.1 ст.229 ЦК України) Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). У даній справі, суд, проаналізувавши події, які передували укладенню договору-купівлі продажу між [PERSON] та [PERSON] , а також обставини встановленні рішенням суду у справі № 202/7079/16-ц, доходить висновку, що [PERSON] , яка продала спірну квартиру відповідачу, діяла недобросовісно, оскільки на момент продажу квартири позивачу, їй, поза розумним сумнівом, було відомо, що такої особи як [PERSON] не існує, а відтак вона ввела в оману [PERSON] щодо обставин, які мають істотне значення для формування волі [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу квартири. Тобто, оспорюваний договір є правочином з вадами волі покупця [PERSON] , оскільки продавець за договором навмисне та цілеспрямовано ввела його в оману щодо квартири, яку взагалі не мала права продавати, що призвело до того, що він, вважаючи, що [PERSON] є добросовісним власником квартири, а сама квартира не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними або юридичними особам, державними органами і державою, а також не є предметом обтяження чи обмеження, передбаченого законодавством України, прийняв рішення її купити. При обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, і у даному випадку такий умисел був наявний у продавця, яка, напевно знаючи про наявність обставин, які не надавали їй жодного права розпоряджатися квартирою [PERSON] , і про те, що [PERSON] , якби володів цією інформацією, не вступив б у правовідносини, невигідні для нього, спрямувала свої дії для досягнення цілі вчинити правочин з продажу квартири [PERSON] . Обман з боку [PERSON] виражався як в активних діях повідомленні [PERSON] помилкових відомостей, наданні підроблених документів нотаріусу, а також у пасивних діях умовчання про обставини, що мають істотне значення. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. У даній справі суд вважає доведеним, що обставини, щодо яких помилявся [PERSON] , як сторона правочину, існували на момент вчинення правочину і мають суттєве значення. Відповідно до пункту 4.1 договору купівлі-продажу квартири від 17.02.2017 «у випадку порушення умов цього договору, сторона, з вини якої сталося порушення, несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним законодавством України. У пункті 4.1.1. Договору купівлі-продажу сторони погодили, що «Порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору. У пункті 4.2. вказано, що «Сторона, що порушила цей Договір, зобов`язана відшкодувати збитки, завдані таким порушенням». Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з принципами диспозитивності та змагальності сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами (зокрема, і щодо подання зустрічного позову), несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій, а суд не розглядає не ініційовані сторонами питання (пункти 4 і 5 частини третьої статті 2, частини перша - четверта статті 12, частини перша та третя статті 13 ЦПК України). Якщо кінцевий набувач розпорядився процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування майна, це не позбавляє його права заявити цей позов у разі ініціювання повернення майна власнику. Навіть у випадку повернення майна від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, у якого він придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19. Виходячи з встановлених судом обставин справи, а також

Outcome: approved