Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовною заявою до Кремидівської сільської ради Лиманського району Одеської області, [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку. В позові посилається на те, що [INFO] помер його батько [PERSON] . Після смерті матері відкрилась спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 9,52 га розташована на території Кремидівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, яка належала померлому на праві приватної власності відповідно до державного акту серії І-ОД №039790 від 29.12.1999 року. На час відкриття спадщини позивач постійно проживав разом із спадкодавцем та фактично прийняв спадщину . Позивач та відповідачі є спадкоємцями першої черги по закону. Позивач просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку загальним розміром 9,52 гектарів, що розташована на території Кремидівської сільської ради Лиманського району Одеської області, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 8. Ухвалою суду від 10.12.2018 року позовна заява залишена без руху. Ухвалою від 29 січня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 11 червня 2019 року витребувано з Лиманської районної державної нотаріальної контори Одеської області копію спадкової справи після померлого [INFO] [PERSON] . 06.12.2024 року у відповідності до розпорядження керівника апарату здійснено повторний автоматизований розподіл справи та справу передано для розгляду судді Вінській Н.В. Ухвалою суду від 11.12.2024 року справу прийнято до провадження судді Вінської Н.В. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні не заперечували проти задоволення позовних вимог. Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Судом встановлено, що батьком позивача [PERSON] є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. (а.с. 6) [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13 грдуня 2021 року. (а.с. 7). За життя [PERSON] отримав у власність земельну площею 9,82 га розташовану на території Кремидівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, що підтверджується копією Державного акту про право власності на землю серії І-ОД №039790. Згідно довідки Кремидівської сільської ради Лиманського району Одеської області від 18.09.2018 року №1092 на день смерті [PERSON] були зареєстрованій позивач син [PERSON] , 1981 року народження, син [PERSON] , 1979 року народження, син [PERSON] , 1981 року народження, донька [PERSON] , 1983 року народження. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно ст. 524 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ч.2 ст.293, ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до рекомендацій листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Відповідно до пункту 113 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" (в редакції 1994 р.) "Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. " При вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини суд має виходити з положень ст. 549 ЦК УРСР (1963р.), за якою діями, що свідчать про прийняття спадщини є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. У позовній заяві позивач посилається на те, що він фактично прийняв спадщину, інші ж спадкоємці не претендують на спадщину. За положеннями статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У відповідності до отриманою судом відповіді спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, тобто із заявами про прийняття спадщини чи заявами про відмову від прийняття спадщини, ні позивач ні відповідачі не звертались. Окрім того залучаючи відповідачами у справі [PERSON] та [PERSON] позивач не надає будь яких доказів, що останні дійсно є спадкоємцями померлого [PERSON] . Також позивач вказує про смерть [PERSON] проте не надає до суду жодних доказів таких тверджень. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Ч. 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Суд враховує положення статей 1296-1299 ЦК України, відповідно до яких питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, позивач та відповідачі не здійснили передбачених діючим законодавством дій в нотаріальному порядку, натомість позивач звернулася до суду з даним позовом поза межами законодавчо визначеної досудової процедури. Суд не може підміняти собою нотаріуса, уповноваженого вчиняти нотаріальні дії, приймаючи рішення, та вирішувати питання, які належать до компетенції такого суб`єкта. З урахуванням наведених позивачкою обставин та правових підстав звернення до суду, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до ч.2 ст.141 ЦК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed