Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-11 00:00:00

04\~грудня 2024\~року позивач\~надіслав в\~суд позов\~до Локачинської селищної ради Волинської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами в порядку спадкування. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] , і з цього дня відкрилася спадщина на її майно, яке складається із житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] та земельних ділянок, що знаходяться на території колишньої Марковичівської сільської ради. За життя [PERSON] склала заповіт, у якому заповіла [PERSON] житловий будинок з усіма господарськими будівлями в [ADDRESS] та земельний пай, що знаходиться на території Марковичівської сільської ради Локачинського (Володимирського) району у Волинській області. 20 вересня 2018 року на підставі його заяви про прийняття спадщини в приватного нотаріуса була відкрита спадкова справа № 229/2018 до майна померлої [PERSON] та цього дня він отримав свідоцтва про право на майно за заповітом на земельні ділянки площею 1,6119 га та 0,2639 га, що розташовані за адресою: Волинська область, Локачинський (Володимирський) район, Марковичівська сільська рада. Виготовивши технічну документацію на будинок, [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на вищевказаний житловий будинок, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів та запропоновано звернутися до суду для встановлення права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що є предметом даного позову. Просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] в с.Марковичі Володимирського району Волинської області, а також судові витрати залишити за ним. Ухвалою судді від 16 грудня 2024 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 13 січня 2025 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті на 12 лютого 2025 року. Позивач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується довідкою про доставку повідомлення у додаток «Viber» на номер телефону, зазначений у поданій позивачем заявці (а.с. 46, 61). Одночасно із позовною заявою позивач подав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення (а.с. 45). Представник відповідача у судове засідання не з`явився також, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, що стверджується довідкою про доставку електронного документу (а.с. 62 на звороті). 09 січня 2025 року від нього надійшла заява, у якій просить розгляд справи проводити без його участі та винести рішення по справі на розсуд суду за наявними у справі матеріалами (а.с. 57). Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, копію матеріалів спадкової справи № 229/2018 до майна померлої [PERSON] , суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] в с. Марковичі Локачинського району Волинської області, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане 04 травня 2018 року виконавчим комітетом Марковичівської сільської ради Локачинського району Волинської області (а.с. 5, 17). Після її смерті відкрилася спадщина. Із довідки Марковичівської сільської ради Локачинського району Волинської області №250 від 19 вересня 2018 року вбачається, що в с. Марковичі Локачинського району Волинської області знаходиться спадкове майно, що належало померлій [PERSON] , яка була зареєстрована і проживала в [ADDRESS] та померла [INFO] . Спадкове майно складається з земельного паю площею 3,5837 га, що знаходиться на території Марковичівської сільської ради, та житлового будинку з господарськими будівлями та присадибною земельною ділянкою в [ADDRESS] . Спадкоємцем зазначеного майна є син померлої [PERSON] , який проживає в місті Луцьк. Син померлої [PERSON] помер [INFO] , син померлої [PERSON] , помер [INFO] . У справах сільської ради від імені померлої посвідчено заповіт за № 53 від 14 листопада 2017 року (а.с. 17 на звороті). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено ч.1 ст.1217 ЦК України. Як вбачається із спадкової справи № 229/2018, 06 березня 2009 року [PERSON] склала заповіт, який посвідчено секретарем Марковичівської сільської ради Локачинського району Волинської області Михальчук В.А. та зареєстровано в реєстрі за № 1, у якому земельну частку (пай) заповіла своєму сину [PERSON] (а.с. 18). 14 листопада 2017 року [PERSON] склала заповіт, який посвідчено секретарем Марковичівської сільської ради Локачинського району Волинської області Михальчук В.А. та зареєстровано в реєстрі за № 53, у якому належний їй на праві приватної власності житловий будинок з усіма господарськими будівлями в [ADDRESS] та земельний пай, що знаходиться на території Марковичівської сільської ради Локачинського району Волинської області заповіла сину [PERSON] (а.с. 18 на звороті). Також чинність вищенаведених заповітів підтверджується копією інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 53384683 від 20.09.2018 року(а.с. 23-24) Згідно Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16 червня 1958 року, [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6, 21). Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно частин 1, 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 20 вересня 2018 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Локачинського районного нотаріального округу Волинської області Дильного І.Г. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , на підставі якої нотаріус завів спадкову справу № 229/2018 до майна померлої [PERSON] (а.с. 16 на звороті). Таким чином, позивач [PERSON] прийняв спадщину, подавши відповідну заяву в строк, встановлений статтею 1270 ЦК України. Як зазначалося у вище у довідці Марковичівської сільської ради Локачинського району Волинської області №250 від 19 вересня 2018 року, діти спадкодавиці [PERSON] та [PERSON] померли. Інших спадкоємців за законом чи заповітом, які б прийняли спадщину або претендували на неї, судом не встановлено, із копії матеріалів спадкової справи № 229/2018 до майна померлої [PERSON] їх теж не вбачається. 20 листопада 2018 року позивач отримав Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] на земельні ділянки площею 1,7079 га, 1,6119 га та 0,2639 га, які розташовані на території Марковичівської сільської ради Локачинського району Волинської області (а.с. 37 на звороті, 38, 38 на звороті). 20 листопада 2024 року позивач [PERSON] , з метою оформлення своїх спадкових прав за заповітом після смерті матері [PERSON] щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] , звернувся із відповідною заявою до приватного нотаріуса Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Дильного І.Г. (а.с. 42). Однак, йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через відсутність відповідних правовстановлюючих документів на житловий будинок, про що винесено постанову вих. № 442/02-31 від 20.11.2024 року (а.с. 15, 43 на звороті). Відтак, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини, які є спадковими, а позивач через відсутність правовстановлюючих документів на спірний будинок позбавлений права на нотаріальне оформлення своїх спадкових прав, а тому звернувся до суду. Як зазначено у п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц. Як зазначено у п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", до компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювався в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Із копії технічного паспорта від 03 вересня 2024 року на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] встановлено, що рік спорудження (реконструкції) житлового будинку 1966 (до 05 серпня 1992 року) (а.с. 10-13). Відповідно до виписки з погосподарської книги № 1 за 2016-2023 роки Марковичівської сільської ради, яка видана Крухиничівським старостинським округом Локачинської селищної ради Волинської області від 03 вересня 2024 року № 154, згідно із записами в погосподарській книзі № 1 за 2016-2023 роки за особовим рахунком № [NUMBER] житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , належав [PERSON] , яка померла [INFO] , рік побудови будинку: 1966 (а.с. 7). Також суд встановив, що згідно копії інформаційної довідки № 404663485 від 20.11.2024 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державному реєстру Іпотек відомості про спірний будинок відсутні (а.с. 43). Враховуючи наведене, та оскільки житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за [ADDRESS] побудований до 05 серпня 1992 року, він не підлягає прийняттю в експлуатацію, то виданий на нього технічний паспорт та відомості з погосподарської книги свідчать про набуття [PERSON] права власності на нього. Проте, як зазначено у п. 3.3. згаданого вище Листа ВССУ, перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відтак, суд дійшов до висновку, що позивач як спадкоємець за заповітом майна померлої матері, підставно просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом , так як інший правовий механізм оформлення таких прав відсутній. При цьому сам факт відсутності правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про оформлення права власності, за умов доведення таких обставин як належність спадкодавцю цього майна. Враховуючи зазначені обставини, а також те, що на момент відкриття спадщини вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами належав спадкодавиці [PERSON] , інші спадкоємці, окрім позивача, які претендують на даний житловий будинок відсутні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що спрямовані на реальний захист прав та інтересів спадкоємця при оформленні своїх спадкових прав. Відтак, позов необхідно задовольнити, визнавши за позивачем, як спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину у встановленому законом порядку, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами. Клопотання позивача, заявлене у позовній заяві про залишення судових витрат по справі за ним, підлягає до задоволення.

Outcome: approved