Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

Акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» звернулось до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 04.07.2018 року на підставі кредитного договору № 2001070444501 відповідачу видано кредитну картку з кредитним лімітом 30 000 грн., який в подальшому було збільшено до 42 168,18 грн. Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01.07.2024р складає 72 175,56 грн. На підставі викладеного представник позивача просить: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по кредитному договору та судові витрати понесені з розглядом справи. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Не погоджуючись з позовними вимогами 06.12.2024 року (вх. № 40625) відповідач подав відзив на позовну заяву. Відповідно до поданого відзиву відповідач зазначив, що позивач не довів факт утворення заборгованості за кредитним договором, не довів факту того, коли утворилась заборгованість. Крім іншого, відповідач зазначив, що позивачем подано позов з пропуском строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. З урахуванням викладеного відповідач просить: у разі відхилення клопотання про застосування строків позовної давності відмовити в задоволенні позову (а.с.95-97). Чергове судове засідання у справі призначено на 06 лютого 2025 року, сторони до суду не з`явились. Згідно прохальної частини позовних вимог п.3 представник позивача просить розгляд справи провести за відсутності представника позивача (а.с.7). Відповідач [PERSON] про час та місце слухання справи повідомлений (а.с.102), про причини не явки суду не повідомив, з будь-якими заявами на адресу суду не звертався. Разом з цим, судом враховується, що раніше відповідач надав відзив на позовну заяву, тобто є таким, що висловив свою думку з приводу заявлених позовних вимог. З огляду на зазначене, судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлені, а відтак підстав для відкладення слухання справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не встановлено. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 04.07.2018 року було укладено кредитний договір № 2001070444501 за умовами якого, відповідачу було видано кредитну картку з кредитним лімітом 30 000 грн., який в подальшому було збільшено до 42 168,18 гривень (а.с.13,14). Пунктом 2.2.5 Розділу І Публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (у редакції, що діє з 06.04.2018 р.), затвердженої рішенням Правління АТ «ПУМБ» протокол №694 від 06.03.2018 р., передбачено, що підписанням Заяви на приєднання до Договору, Клієнт беззастережно підтверджує, що на момент укладення Договору Клієнт ознайомився з повним текстом Договору (в тому числі Тарифами), повністю зрозумів його зміст та погоджується зі всіма умовами Договору. Відповідно до п. 5.1.4. Розділу І Публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, клієнт зобов`язаний своєчасно та повністю відшкодовувати Банку сплачені ним кошти. Згідно п. 5.1.7. Розділу І Публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, клієнт зобов`язаний сплачувати заборгованість по договору, проценти за користування кредитними коштами, оплачувати комісії та неустойку, а також виконувати зобов`язання з повернення кредиту, в тому числі простроченої заборгованості, на умовах, в строки та в розмірі, що передбачені цим договором. Відповідно до частини 6 п.6.1 передбачена відповідальність сторін, а саме: сторони несуть відповідальність, передбачену умовами цього Договору та чинним законодавством України, за невиконання, неналежне виконання своїх обов`язків, передбачених Договором (а.с.18-34). Згідно довідки про збільшення кредитного ліміту, відповідачу по договору № 2001070444501 від 04.07.2018 року збільшено кредитний ліміт до 42 168, 18 гривень, збільшення ліміту відбулось 19.01.2021 року (а.с.48). Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2001070444501 від 04.07.2018 року, зі всіма змінами і доповненнями до нього, станом на 01.07.2024 року, заборгованість відповідача перед банком становить: 72 175, 56 гривень, яка складається з: 42 168,18 гривень - заборгованість за кредитом, 30 007, 38 грн. - заборгованість за процентами (а.с.49-53). З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач здійснював часткове погашення заборгованості за кредитним договором, зокрема останнє погашення було здійснено 31.08.2019 року. Щомісячні платежі відповідачем здійснювались з 31.08.2018 року по 31.08.2019 року, які в подальшому стали носить характер періодичних. Також, представником позивача на підтвердження факту отримання та використання відповідачем кредитних коштів надано виписку/особовий рахунок з 04.07.2018 року по 01.07.2024 року, згідно якої встановлено, що відповідач активно користувався кредитними коштами та здійснював погашення процентів за кредитним договором (а.с. 54-73). Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Акцепт, як беззастережна згода (виражена прямо або непрямим способом шляхом виконання певних дій, які свідчать про бажання укласти договір. Стаття 642 Цивільного кодексу України передбачає, що акцептом є відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття. Коли пропозиція надається, відбувається оферта, яка приймається (акцепт) або скасовується іншою стороною договору. При цьому, якщо друга сторона відмовляється від договору на запропонованих умовах, але при цьому пропонує свої умови (формулює нову оферту), перша сторона може погодитися укласти договір (акцепт). Приймаючи пропозицію або формулюючи зустрічну пропозицію, сторони вже створюють для себе юридичні наслідки. Зазначені обставини щодо підписання Акцепту та Оферти підтвердженні матеріалами справи. Частина 5 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію"). Таким чином, з огляду на досліджені письмові докази судом встановлено, що позивач належним чином виконав зобов`язання за кредитним договором, надав відповідачу в користування кредитні кошти, також судом встановлено, що відповідач допустив порушення умов договору, грошові кошти у визначений строк не повернула, порушив графік погашення заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 та ч. 1 ст. 638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України). За приписами ч.1 ст. 1048 ЦК України - позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. За приписами ст. 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як передбачено ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З огляду на викладене, та відповідно до досліджених письмових доказів з приводу отримання та використання кредитних коштів, що безпосередньо підтверджується розрахунком заборгованості, судом відхиляються на не приймаються до уваги доводи відповідача щодо недоведеності позовних вимог, як не спроможні. Також, судом не приймаються до уваги доводи відповідача щодо того, що позивачем не було вирішено питання про досудове врегулювання спору. Матеріалами справи встановлено, що 02.07.2024 року позивач звертався на адресу відповідача з письмовою вимогою повідомленням про погашення заборгованості за кредитним договором. Та, позивачем надано реєстр поштових відправлень, що відповідно підтверджує факт звернення до відповідача (а.с.43-47). Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно з ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст.261 Цивільного кодексу України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 Цивільного кодексу України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 Цивільного кодексу України). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі ст.266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості 30.10.2024 року. Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. 11.03.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 р. на усій території України введено карантин та Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запроваджування обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 року № 1236 та від 21.04.2021 р. № 405 «Про внесення змін до деяких актів КМУ» було продовжено карантин. Слід зауважити, що 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257. 258. 362, 559. 681, 728. 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Так, відповідно до п. 12 Розділу «Прикінцеві положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Окрім того, згідно п. 19 Розділу «Прикінцеві положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався. Разом із тим, внесено зміни до розпорядження КМУ від 25.03.2020 №338 «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації» і постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Продовжено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 30.04.2023. Також продовжено на всій території України карантин до 30.04.2023 р. Враховуючи вище викладене, строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину та строк воєнного, надзвичайного стану. Враховуючи те, що позивач звернувся до суду з позовом 30.10.2024 року, та відповідно положення чинного законодавства, тому за вимогами з липня 2018 року строк позовної давності не пропущений. З урахуванням викладеного заява відповідача про застування строків позовної давності задоволенню не підлягає. Відповідно до положення ч. 1 ст. 79 ЦПК України - достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладених обставин, судом встановлено, що банком були виконані умови договору, надано відповідачеві кредитні кошти, також, матеріалами справи встановлено, що відповідач грошові кошти по кредитному договору використав, при цьому порушив умови повернення та сплати відсотків, а відтак позовні вимоги є доведеними та таким, що підлягають задоволенню. Щодо вирішення питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп. Згідно пенсійного посвідчення відповідач [PERSON] є особою з інвалідністю 2 група інвалідності, загальне захворювання, термін дії: довічно. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина друга цієї статті). Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Саме такі висновки викладені в постанові ВС України від 01.03.2017 року у справі № 6-152цс17. З урахуванням викладеного понесені судові витрати відносяться за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved