Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

05.11.2021 р. до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області надійшов позов [PERSON] до Фермерського господарства Івана Миколайовича Кісіля (ФГ І.М. Кісіля) про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії, в якому позивач просив: - стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 69090,90 (шістдесят дев`ять тисяч дев`яносто) гривень 90 коп., нарахувавши на цю суму встановлені законодавством податки та збори; - стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільнені з 30.06.2021 по день ухвалення рішення в справі, утримавши з цієї суми встановлені законодавством податки та збори; - стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 5899,00 (п`ять тисяч вісімсот дев`яносто дев`ять) гривень 00 коп., утримавши з цієї суми встановлені законодавством податки та збори; - стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 207\~272,70 (двісті сім тисяч двісті сімдесят дві) грн. 70 копійок. - зобов`язати відповідача видати позивачу його трудову книжку та вручити наказ про звільнення; - вирішити питання судових витрат, стягнувши їх з відповідача на користь Держави. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що в період з серпня 2020 по вересень 2021 року Позивач працював у Відповідача за безстроковим трудовим договором, повний робочий час (40-годинний тиждень), після чого був звільнений без жодних підстав, без пояснення причин та без проведення повного розрахунку. За весь час роботи Відповідач не заплатив Позивачеві заробітної плати зовсім, не провів такого розрахунку і після звільнення, а так само не вручив копії наказу про звільнення, не повернув трудової книжки, а так само відмовляється надавати будь-яку інформацію чи документи Позивачеві щодо трудових відносин і оплати праці. У зв`язку з цим Позивач звернувся до місцевого підрозділу ДПС України зі зверненням про надання відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків за 2020-2021 роки, а також Індивідуальних відомостей про застраховану особу, згідно яких Відповідач дійсно в період серпень 2020 року - червень 2021 року був страхувальником відносно Позивача як працівника та при цьому нараховував і сплачував Єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (ЄСВ, згідно відповідного Закону) на заробітну плату Позивача у чітко визначеному законодавством розмірі 22% від заробітної плати на місяць. Також позивач зазначав, що вказана в Відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків за 2020 та 2021 роки заробітна плата йому нарахована в значно меншому розмірі, аніж було узгоджено трудовим договором, але не виплачувалась зовсім. Згідно розрахунків, зазначених у позові, розмір заборгованості по заробітній платі Відповідача перед Позивачем складає 69090, 90 грн. Крім того, у Відомостях зазначено, що Відповідач звільнив Позивача 30.06.2021 року, тоді як жодних заяв про звільнення Позивач не подавав, а Відповідач не надавав Позивачеві ані наказу про звільнення, ані трудової книжки, ані розрахунку. Так само, Відповідач не виплатив Позивачеві компенсацію за невикористану щорічну відпустку, яка також підлягає стягненню з Відповідача, оскільки за період роботи позивача відпустки йому не надавались. Позивач указував, що компенсація за 28 днів невикористаної відпустки складає 5899,00 грн. Також позивач вважав, що Відповідач повинен крім вище сказаних сум сплатити середній заробіток за весь час затримання виплати заробітної плати, починаючи з 30.06.2021 по день ухвалення рішення Судом, оскільки при звільненні Відповідач порушив вимоги ст.116, 117 КЗпП України, своєчасно не провівши розрахунок та відсутня жодна вина у цьому Позивача. Крім того, Відповідач неправомірними діями щодо невиплати заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні відпуски, та порушення строків розрахунку при звільненні завдав Позивачу моральної шкоди, яка полягає, в тому, що фактично Відповідач на тривалий час позбавив Позивача засобів до існування, яким є заробітна плата, що призвело до негативних наслідків, які полягають у наступному. За час, коли відповідач не виконував свій обов`язок по виплаті заробітної платі на рівні хоча б мінімальної заробітної плати, Позивач був змушений докладати значних зусиль аби поряд з виконанням трудових обов`язків намагатися виживати без грошей, оскільки відсутність грошових коштів позбавила його можливості нормального харчування, придбання речей першої необхідності, постійно позичати у третіх осіб грошові кошти на життя, що призводило до почуття приниженості. Відсутність грошових коштів призводила до нервування та сварок в його сім`ї. Позивач мав намір працювати та отримувати грошові кошти, щоб забезпечити належний рівень життя, а Відповідач як роботодавець свідомо порушив навіть мінімальні гарантії в оплаті праці. За таких умов розмір моральної шкоди з дотриманням розумності та пропорційності має відповідати трикратному розміру заборгованості з заробітної плати в сумі 207\~272,7 (69090,9 *3) грн. Враховуючи вище викладене, позивач просив задовольнити заявлені позовні вимоги. 09.11.2021 року ухвалою суді було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 29.09.2022 задоволено клопотання представника позивача та витребувано, зокрема, з Фермерського господарства Івана Миколайовича Кісіля (ФГ І.М. Кісіля) докази. Однак вимоги ухвали суду від 29.09.2022 виконано не було, копія ухвали неодноразово направлялась за адресами місцезнаходження відповідача, однак листи повертались неврученими. Від відповідача заява про визнання позову чи відзив на позовну заяву до суду не надходив. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Федина О.В. позов підтримав та просив його задовольнити. У судове засідання 04.02.2025 представник позивача не з`явився, але скерував до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та без участі позивача. Представник відповідача в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про розгляд справи повідомлявся належним чином. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але в судове засідання не з`явився без поважних причин, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання 04.02.2025 р. за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч.2 ст.2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно зі ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Судом установлено,\~що в\~період з\~серпня 2020\~року по\~30.06.2021\~року позивач\~ працював\~у Фермерському\~господарстві [PERSON] \~( [PERSON] \~Кісіля).\~Даний факт\~також підтверджується\~копіями відомостей\~з Державного\~реєстру фізичних\~осіб \~платників податків\~про суми\~виплачених доходів\~та утриманих\~податків за\~період з\~першого по\~четвертий квартал\~2020\~року та\~з першого\~по четвертий\~квартал 2021\~року,\~в яких\~зазначений факт\~нарахування та\~виплати позивачу\~заробітної плати\~та факт\~його звільнення\~30.06.2021р.\~ Статтею 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За змістом статті 98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Статтею 1 Закону України "Про оплату праці" визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Положеннями статті 2 цього Закону визначено структуру заробітної плати, згідно з якої: основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2021 року у справі № 242/3051/18 (провадження № 61-1021св19), зазначено, що: "системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. За таких обставин, з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав. Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18). […] Копія довідки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, видана управлінням Пенсійного фонду України, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір. Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18). Таким чином, офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 відносно [PERSON] підтверджують лише його страховий стаж за період з 2020 року до 2021 року та не можуть бути прийняті судом, як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній за період з серпня 2020 року до червня 2021 року. З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з першого по четвертий квартал 2020 року та з першого по четвертий квартал 2021 року, вбачається, що позивачу відбувались нарахування та виплата заробітної плати. Суд вважає, що позовна вимога позивача щодо стягнення заборгованості з заробітної плати не доведена, оскільки відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту наявності у відповідача заборгованості по заробітній платі та її розміру. У позовній заяві позивач посилається не те, що відповідач у період серпень 2020 року - червень 2021 року був страхувальником відносно позивача як працівника та при цьому нараховував і сплачував Єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на заробітну плату позивача у чітко визначеному законодавством розмірі 22% від заробітної плати на місяць. Однак жодних доказів на підтвердження даних доводів та розрахунків позивача матеріали справи не містять. Також матеріали справи не містять відомостей про те, на яких умовах позивач був прийнятий на роботу (зокрема, на яку посаду, який оклад йому встановлений, яка визначена тривалість робочого часу, тощо), що унеможливлює належним чином визначити середньоденний заробіток позивача. За відсутності встановлених сум заробітної плати суд також не може встановити, чи виплачувалась позивачу компенсація за відпустку або ж чи перебував позивач у зазначеній відпустці. Враховуючи вище викладене суд вважає, що відсутність вказаних вище доказів унеможливлює також вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20 (провадження № 61-2166св21), зазначено, що: "Верховний Суд вказав, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором". Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України). Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Правила ведення трудових книжок, внесення записів та їх виправлення у трудових книжках працівників мають виконуватися з урахуванням чітко визначених правил, встановлених Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою спільним Наказом Міністерством юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 та Постановою Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 № 301. Згідно з п. 2, 3, 4 вищевказаної Постанови при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідно до положень п. 1.1 Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Згідно з п. 2.2 Інструкції до трудової книжки, крім іншого, вносяться відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення. Відповідно до п. 2.4 Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення, і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Згідно зі статтею 47 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин, зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05.02.2021 року №1217-ІХ, який набрав чинності 10.06.2021 року), роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин, зі змінами, внесеними Законом України від 05.02.2021 року №1217-ІХ, який набрав чинності 10.06.2021 року) облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Отже, станом на момент виникнення спірних правовідносин, стаття 47 КУпАП не передбачала обов`язку роботодавця в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, оскільки Законом України №1217-ІХ від 05.02.2021 року були внесені зміни до вказаної статті. Разом із тим, пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 05 лютого 2021 року № 1217-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» передбачено, що включення Пенсійним фондом України до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутніх відомостей про трудову діяльність працівників на підставі відомостей, поданих страхувальником або застрахованою особою здійснюється протягом п`яти років з дня набрання чинності цим Законом, тобто до 2026 року. Відповідно до абз.2 п.2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вищевказаного закону власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати належно оформлену трудову книжку працівнику, з яким укладено трудовий договір до набрання чинності цим Законом та який звільняється до завершення процедури включення до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутніх відомостей про трудову діяльність, у день звільнення. Виходячи з наведених норм Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 05 лютого 2021 року № 1217-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» роботодавець був зобов`язаний видати належно оформлену трудову книжку [PERSON] , який звільнявся до завершення процедури включення даних із неї до Реєстру застрахованих осіб, у день звільнення. Аналогічну норму містить і п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Мінпраці України, Мінюсту України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, згідно з якою власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Суд зазначає, що позивачем не доведено, що йому не була вручена копія трудової книжки та наказу про звільнення в день звільнення. Також до матеріалів справи не додано доказів того, що позивач звертався до відповідача з заявами про видачу йому трудової книжки та ознайомлення його з наказом про звільнення. З урахуванням вище викладеного суд вважає недоведеною позивачем й вимогу про завдання йому моральної шкоди неправомірними діями відповідача. Отже, позивачем не було доведено порушення його трудових прав внаслідок звільнення, тому заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed