Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-12 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому, враховуючи заяву про зміну предмету позову від 06 грудня 2024 року, просила зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зняти арешт з усього майна [PERSON] у виконавчому провадженні № [NUMBER]. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що у позивача відсутній борг перед стягувачем у виконавчому провадженні, відповідно й існування арешту є недоцільним. Відповідач у відзиві не визнав позов, заперечуючи проти задоволення позову, представник вказав, що постанова від 12 січня 2016 року № [NUMBER] про повернення виконавчого документа стягувачу на даний час є чинною та не скасованою, будь яких заперечень з приводу підстав повернення виконавчого документа до Відділу не надходило. Таким чином, державний виконавець, який постановив 12 січня 2016 року про повернення зазначеного вище виконавчого листа стягувачу, не знявши при цьому накладений в межах цього виконавчого провадження арешт з майна, діяв в межах своїх повноважень, відповідно до вимог вище вказаного закону, який не передбачав зняття арешту з майна боржника при поверненні виконавчого листа стягувачу. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 03 грудня 2024 року до Печерського районного суду надійшла вказана цивільна справа, на виконання ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року, для розгляду якої, визначено суддю та передано 06 грудня 2024 року, для вирішення питання про прийняття до свого провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 06 грудня 2024 року позивач через Електронний суд подала заяву про зміну предмету позову. 13 грудня 2024 року справу прийнято до свого провадження для розгляду у спрощеному позовному порядку з викликом сторін. 30 грудня 2024 року представник відповідача через Електронний суд подала відзив на позов. 13 лютого 2024 року ухвалою суду, постановленою на місці, після заслуховування думки представника позивача, задоволено клопотання останньої і залучено до участі у справі третьою особою ТОВ «Фішерр». У судовому засіданні представники позивача і третьої особи підтримали позов і просили задовольнити його. Відповідач участь представника у судовому засіданні не забезпечив, представник не з`явився, хоча повідомлявся про час, дату і місце слухання справи належним чином за допомогою Електронного суду, заяви по суті, окрім вищевказаної, або з процесуальних питань до суду не находили. Згідно з частиною першою ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною восьмою ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції від 05 грудня 2014 року у межах виконавчого провадження № [NUMBER] відкритого з виконання виконавчого листа від 20 жовтня 2014 року № 757/6367/13-ц, виданого Печерським районним судом м. Києва, було винесено постанову про арешт всього рухомого та нерухомого майна боржника та накладено заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить [PERSON] . Виконавчий лист виданий на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва № 757/6367/13-ц від 30 вересня 2014 року, В той же час, ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ Верховного Суду України від 21 січня 2015 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року у справі 757/6367/13-ц скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (копія додається). У подальшому, представник позивача звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції з заявою про зняття арешту з майна [PERSON] . Листом від 15 листопада 2022 року № 106905/108294-31-22/20.1 Заступника директора Департаменту - Начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Нещадима І. повідомлено, що за даними з реєстру Автоматизованої системи виконавчого провадження, у відділі у період з 2014 року по 2016 рік на виконанні перебувало виконавче провадження № [NUMBER], а тому відсутні правові підстави для прийняття відповідного процесуального рішення у вигляді постанови про зняття арешту, при цьому виконавче провадження № [NUMBER] вже знищено, у зв`язку зі спливом терміну його зберігання в архіві. Матеріали справи свідчать, що на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України перебувало виконавче провадження № [NUMBER], відкрите на підставі виконавчого листа № 757/6367/13-ц виданого 20 жовтня 2014 року Печерським районним судом м. Києва щодо стягнення з [PERSON] як солідарного з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аляска Трейд» боржника на користь Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» 969 163, 54 долари США та 13 386 791, 35 грн заборгованості за Кредитним договором № 2007-112/DC від 31 жовтня 2007 року; стягнення з ТОВ «Аляска Трейд», [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «Аляска ЛД» з кожного на користь ПАТ «БМ Банк» по 860, 25 грн судового збору. У межах цього виконавчого провадження державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Юхименко О. С. складено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 грудня 2014 року, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON] . У позовній заяві [PERSON] зазначає, що відповідач, завершуючи виконавче провадження № [NUMBER] (у рамках якого накладено арешт на все майно позивача), при поверненні виконавчого документа стягувачу повинен був зняти накладений арешт, проте, відповідачем цього зроблено не було. Отже, з вищевказаного вбачається, що позивач фактично не згодна з бездіяльністю відповідача щодо незняття арешту з її майна, накладеного у межах виконавчого провадження №45724146 відкритого на підставі виконавчого листа № 757/6367/13-ц, виданого 20 жовтня 2014 року Печерським районним судом м. Києва. У свою чергу, частиною п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII встановлено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Враховуючи, обставини того, що відповідачем було знищено виконавче провадження, при цьому, під час розгляду судом даної справи представником відповідача не було доведено протилежного, в рамках якого накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] , у зв`язку з його завершенням, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача, відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, є зняття судом арешту, накладеного постановою державного виконавця в рамках виконавчого провадження № [NUMBER] та скасування заборони відчуження такого майна. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною першою статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII та Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV у редакцій чинній на момент виникнення обставин щодо накладення арешту). У відповідності до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII, виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Нормами статті 2 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад, зокрема забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців. Згідно з пунктом 1 частини першої ст. 3 Закону №1404-VІІІ, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. За приписами частини третьої-п`ятої ст. 59 Закону №1404-VІІІ, у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на дату винесення постанови) державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону. Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. Відповідно до п. 3.17. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 у редакції чинній на момент прийняття державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документу у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав(ла), державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо). Згідно з приписами статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт,накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або до іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту. Отже, відповідно до вищевикладеного відповідач, завершуючи виконавче провадження № [NUMBER], у межах якого накладено арешт на все майно позивача при поверненні виконавчого документа стягувачу, повинен був зняти накладений арешт, проте відповідачем цього зроблено не було. Тим більше, що 21 січня 2015 року Верховним Судом України рішення, за яким було видано виконавчий лист, скасовано. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17. Також, варто звернути увагу на те, що арешт майна має тимчасовий характер і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких в життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 міжнародного правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст.41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом. За статтею 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Статтею 391 ЦК України встановлює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном Варто зазначити, що відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 06 листопада 2018 року № 749-рш відкликав банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій у АТ «БМ Банк» та виключив цей банк з Державного реєстру банків. 23 березня 2021 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення АТ «БМ Банк», номер запису: 1 000 741 1100 31031021, як юридичної особи, а, отже, ліквідація банку вважається завершеною, а сам банк ліквідованим. Таким чином, стягувача, ліквідовано, як юридичну особу, саме виконавче провадження. в рамках якого накладено арешт № [NUMBER], завершено та знищено за закінченням строку зберігання. Будь-яких інших відкритих виконавчих проваджень, в тому числі з виконання виконавчого листа Печерського районного суду міста Києва № 757/6367/13-ц від 30 вересня 2014 року, стосовно позивача на сьогоднішній день не існує. На підставі вищевикладеного суд погоджується з доводами сторони позивача, що не зняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з усього майна позивача, враховуючи, що арешт майна має тимчасовий характер як засіб забезпечення виконання, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та / або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, а стороною відповідача не наведено переконливих аргументів того, що чинність арешту є доцільною та виправдовує таке втручання у права власності позивача як власника. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved