Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Чайка» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки при звільненні та зобов`язання вчинити певні дії. Надалі зменшила розмір позовних вимог (а.с.63-64), остаточно просила стягнути з відповідача не виплачену заробітну плати за період з листопада 2023 року по квітень 2024 року в розмірі 74 611,40 грн; компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 39 072,98 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з квітня 2024 року по 05 жовтня 2024 року в розмірі 119 782,80 грн, а всього 233 467, 18 грн; стягнути понесені судові витрати та зобов`язати відповідача нарахувати та сплатити єдиний соціальний внесок за період з квітня 2023 року по квітень 2024 рік за працівника [PERSON] . Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що з 26.01.2001 до 01.04.2024 перебувала у трудових відносинах з ДП «Чайка». У день звільнення не був проведений повний розрахунок: не виплачена заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку. Посилаючись на ст. 116, 117 КЗпП України просить стягнути вказану суму, а також середній заробіток за весь час затримки при звільненні в сумі 119 782,80 грн за період з квітня 2024 року по 05 жовтня 2024 року. Крім того, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати. Однак, після отримання із УПФУ Чернігівської області індивідуальних відомостей про застраховану особу було з`ясовано, що відповідач не сплатив єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з квітня 2023 по квітень 2024 року. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі Новозаводський районний суд м. Чернігова ухвалою від 18.10.2024 відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у ньому та заяві про зменшення позовних вимог. Представник відповідача у судове засідання не прибув, про день, час та місце судового засідання повідомлений, на адресу суду надіслав письмові пояснення (а.с.69-71, 101-102). Зазначив, що заробітна плата за січень 2024 року була виплачена позивачу у повному обсязі в розмірі 21 608,00 грн. Розмір заборгованості перед позивачем становить 129 237,93 грн, до виплати 102 744,15 грн. Також просив відмовити у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки його розмір є абсолютно неспівмірним та непропорційним розміру невиплаченої заробітної плати. Просив врахувати, що ДП «Чайка» є багатофункціональним аграрним підприємством. Вирощування сільськогосподарської продукції здійснювалось в 2022-2023 роках в умовах збройної агресії рф, воєнного стану, що призвело до тимчасового фактичного блокування господарської діяльності та до кризового фінансового становища підприємства в цілому. Протокольними ухвалами суду від 20.11.2024, 16.12.2024 у судових засіданнях оголошено перерву для надання доказів. Ухвалою суду від 29.01.2025 у судовому засіданні оголошено перерву для надання доказів. Після перерви сторони у судове засідання не прибули, про день, час та місце судового засідання повідомлені. Від позивача надійшла заява про продовження розгляду справи без її участі. Вказала, що за січень 2024 року отримала заробітну плату (а.с.104). Суд, відповідно до положень ст. 223 ЦПК України, ухвалив продовжити розгляд справи без участі представника відповідача. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України після перерви фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Судом встановлено, що позивач з 26.01.2001 до 01.04.2024 перебувала у трудових відносинах з ДП «Чайка», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.18-22). Наказом №97-КТР від 01.04.2024 [PERSON] звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с.23). Відповідно довідки Державного підприємства «Чайка» від 12.12.2024 заборгованість по заробітній платі [PERSON] за період з листопада 2023 до квітня 2024 складає 129 237,93 грн, до видачі - 102 744,15 грн, в тому числі компенсація за невикористану відпустку - 49 148,40 грн (до видачі 39 072,98 грн) (а.с.76). Згідно розрахункового листка за квітень 2024 року, виданого ДП «Чайка» на ім`я [PERSON] , заборгованість по заробітній платі становить 74 611,40 грн, компенсація за невикористану відпустку - 39 072,98 грн, а всього борг за підприємством складає 113 684,38 грн (а.с.66). Згідно довідки ДП «Чайка» філії «Чемер» від 19.09.2024 [PERSON] за спірний період нараховано дохід: листопад 2023 року - 24 924,91 грн, грудень 2023 року - 28 783,11 грн; січень 2024 року - 29 141,55 грн; лютий 2024 року - 25 698,61 грн; березень 2024 року - 21 176,82 грн та квітень 2024 року - 49 148,40 грн (а.с.29). Відповідно індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] страхувальником Філії «Чемер» ДСП «Чайка», код ЄРДПОУ 14232286 нарахований дохід за спірний період: листопад 2023 року - 24 924,91 грн, грудень 2023 року - 24 262,95 грн; січень 2024 року - 33 661,71 грн; лютий 2024 року - 25 698,61 грн; березень 2024 року - 21 176,82 грн та квітень 2024 року - 49 148,40 грн (а.с.105-110). ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 94 КЗпП України, обумовлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівникам здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після зобов`язань щодо оплати праці. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з частиною 1 статті 83 КЗпП України та частиною 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження виплати заборгованості по заробітній платі за спірний період в повному обсязі. Згідно довідки ДП «Чайка» №170 від 12.12.2024 позивачу не виплачена заробітна плата за листопада 2023 року в розмірі 16 880,00 грн, за грудень 2023 року - 21 117,00 грн, за лютий 2024 року - 10 000,00 грн та за березень 2024 року - 15 674,17 грн, а всього 63 671,17 грн (а.с.76). Відповідно до розрахункового листка за квітень 2024 року належний до виплати розмір компенсації за невикористану відпустку становить 49 148,40 грн, з урахуванням податків, які мають бути сплачені відповідачем, розмір компенсації до виплати становить 39 072,98 грн. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають частковому задоволенню в розмірі 63 671,17 грн, а також підлягають задоволенню позовні вимоги у частині стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 39 072,98 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Відповідно до ч.1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП). Матеріали справи не містять доказів одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні (стаття 116 КЗпП). Отже, факт порушення права позивача на розрахунок при звільненні знайшов своє підтвердження у ході судового розгляду. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно п.8 Порядку розрахунку середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як роз`яснено в п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. При визначенні суми середнього заробітку, що підлягає стягненню, суд враховує, що середньоденний розмір заробітної плати становить 1 116 грн 08 коп: 25 698,61 + 21 176,82= 46 875,43 (заробітна плата за останніх два місяця роботи позивача - лютий-березень 2024 року згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу та довідки від 19.09.2024); 21 дн. + 21 дн. = 42 дн. (кількість відпрацьованих робочих днів за останніх два місяця роботи позивача); 46 875,43 /42 дн. = 1 116 грн 08 коп). Таким чином, період з 02.04.2024 до 05.10.2024 (у межах заявлених вимог) має 134 робочих днів, середній заробіток складає 1 116,08 х 134 = 149 554,72 грн (без врахування обов`язкових платежів). З матеріалів справи вбачається, що відповідач заперечував проти стягнення середнього заробітку за затримку у виплаті належних сум при звільненні, зокрема, у зв`язку з тим, що у зв`язку із збройною агресією РФ призвело до тимчасового фактичного блокування господарської діяльності ДП «Чайка» та до кризового фінансового становища підприємства в цілому. Так, працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц). Велика Палата Верховного Суду постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 в частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, зазначено, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. В разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. За обставин цієї справи судова палата дійшла висновку про необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні та навела розрахунок. На підставі викладеного, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи конкретні обставини цієї справи, суд вважає, що обсяг відповідальності відповідача перед позивачем є непропорційним наслідкам порушення, він не повинен бути направлений на збагачення позивача, він має виключно компенсаційний характер. Зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми і цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. А тому є доцільним зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до суми 102 744 грн 15 коп. Вказана сума є справедливою та співмірною із встановленим розміром заборгованості на день звільнення. Щодо вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та сплатити єдиний соціальний внесок за період з квітня 2023 року по квітень 2024 рік за працівника [PERSON] , суд дійшов висновку про часткове задоволення з огляду на наступне. Положеннями статті 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок. Відповідно до вимог абз. 1 п.1 ч.1 ст.4 вказаного Закону платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами, утому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Нормою абз. 1 п.1 ч.1 ст.7 Закону встановлено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. Згідно з ч.2 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких проводиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Абзацом 2 ч.8 ст.9 зазначеного Закону визначено, що платники, зазначені у пункті 1частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з податковим органом за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань. Пунктом 3 ч.1 ст.16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено право застрахованої особи вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку. Звертаючись до суду за захистом своїх прав, як особи застрахованої відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивач надав довідку за формою ОК-5, з якої вбачається, що позивач перебував у трудових відносинах з філією, однак єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача відповідачем не сплачено з липня 2023 року до квітня 2024 року. У той час відповідачем сплачено указаний внесок за період з квітня 2023 року до червня 2023 року, що підтверджується зазначеною довідкою, а тому вимоги у цій частині не підлягають задоволенню. У ході судового розгляду встановлено, що відповідачем виплачено заробітну плату за період з липня 2023 року до жовтня 2023 року та за січень 2024 року, але не сплачено за указаний період єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а тому позов у цій частині обґрунтований та підлягає задоволенню. Разом з тим, відповідно до вимог абз.2 ч.8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» саме момент фактичної виплати заробітної плати, є тією обставиною, яка зумовлює виникнення у роботодавця обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску. Оскільки заробітна плата за період з листопада 2023 року до грудня 2023 року, з лютого 2024 до квітня 2024 позивачем фактично не отримана, а тому вимога про зобов`язання відповідача нарахувати єдиний внесок в цій частині є передчасною. Отже суд дійшов висновку, що в частині вказаних вимог слід відмовити. Таким чином, оцінивши зібрані та дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. V. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у сумі 2 935,04 грн за вимоги щодо середнього заробітку (1 723,84 грн) та за вимоги немайнового характеру (1 211,20 грн) (а.с.13). Надалі позивачем зменшено розмір позовних вимог у частині середнього заробітку до 119 782,80 грн, отже із указаної суми підлягає сплаті судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. Ураховуючи, що позов задоволено частково, тому відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню судовий збір з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1 038,91 грн (1211,20х102744,15/119782,80) за вимоги про стягнення середнього заробітку та 605,60 грн за вимоги немайнового характеру. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при поданні позову за вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір в сумі 1 211,20 грн. VІ. Інші процесуальні дії Згідно з пунктом 2 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial