Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. Представник позивача адвокат Бабаян Д.А. в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про здійснення поділу спільного сумісного майна подружжя, а саме грошових коштів на суму 591\~089 гривень 40 копійок шляхом стягнення з [PERSON] 1/2 зазначеної суми на користь [PERSON] , що становить 295\~544 гривні 70 копійок, та покласти судові витрати на відповідача. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що позивачка з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 травня 2012 року по 27 грудня 2021 року. В період шлюбу відповідачем був укладений Інвестиційний договір від 13 вересня 2019 року № 7я/5/191, предметом якого була, зокрема, інвестиційна участь Інвестора (відповідача) у будівництві будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За умовами договору Інвестор взяв на себе зобов`язання сплатити розмір інвестиційного внеску, що становить 591089 гривень 40 копійок до 16 вересня 2019 року. Однак, 05 березня 2021 року відповідачем без відома та згоди позивачки було укладено Договір про заміну сторони у зобов`язанні, яким передано матері відповідача [PERSON] весь обсяг прав та обов`язків, які виникли у відповідача за вищевказаним Інвестиційним договором, а також було укладено Додаткову угоду до Інвестиційного договору від 13 вересня 2019 року №7я/5/191. Отже, відповідач передав свої майнові права на житлову квартиру матері та отримав від неї грошові кошти на загальну суму 591089 гривень 40 копійок, що були сплачені ним раніше на виконання зобов`язань з Інвестиційним договором. Звертають увагу, що позивачці не було відомо про намір відповідача щодо відчуження майнових прав на житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] , а також про кошти отримані відповідачем внаслідок такого відчуження. Між Позивачкою та Відповідачем була усна домовленість щодо поділу спільного майна, придбаного під час шлюбу, а саме: квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , залишається Позивачці, спільна дитина [PERSON] , [INFO] залишається жити з матір`ю, а квартира, яка була придбана за Інвестиційним договором, залишалася Відповідачу. Однак, Відповідач не дотримався усних домовленостей, в грудні 2022 року подав позов про поділ спільного майна подружжя, при цьому не зазначаючи нічого про відчужені майнові права на житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] , та отримані грошові кошти внаслідок такого відчуження, які також мали бути розподілені між колишнім подружжям як спільне сумісне майно подружжя. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року було задоволено позов та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за Відповідачем визнано право власності на частину квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , що була зареєстрована за Позивачкою. Позивачка у період з серпня по грудень 2019 року отримувала грошові перекази від своєї рідної сестри, яка проживає у Сполучених Штатах Америки на загальну суму 12 500 доларів США, що еквівалентно 308 711 гривень 20 копійок ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Чернігівського районного суду Чернігівської області від 28 листопада 2024 року справу передано Новозаводському районному суду міста Чернігова за територіальною юрисдикцією (підсудністю). Ухвалою судді від 24 грудня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 07 січня 2025 року відповідач подав відзив на позовну заяву. Позовні вимоги не визнає та вважає їх безпідставними. Заперечення обґрунтовує тим, що після реалізації предмета інвестиції, яка відбулася більше ніж три роки тому у 2021 році, під час шлюбу, значна частина коштів отриманих від реалізації інвестиції була витрачена на: перекази на особисті потреби позивача, зокрема, на її рахунки; оплати послуг, необхідних для позивача та дитини (няня, клініки, лікарі); придбання відповідачем проїзних квитків та оплата подорожей. Крім того, зазначає, що змушений був нести додаткові витрати на житло та транспорт, оскільки його вигнали з власного житла. З 05 березня 2021 року по 30 квітня 2021 року відповідач перевів 44 500 гривень на картковий рахунок позивача. Також ним була оплачена путівка, вартістю близько 50 000 гривень. У нотаріально складеному договорі, що вступив у дію 01 травня 2021 року, зазначено щомісячну суму на утримання дитини 14 000 гривень. За період дії договору з 01 травня 2021 року по 01 січня 2022 року ним було переведено 246 000 гривень, що перевищує встановлену суму на 148 000 грн. Крім аліментів, ним здійснювались додаткові витрати, а саме: оплата путівки для оздоровлення дитини на трьох осіб 2 рази 34900 грн та 48329 гривень; придбання ліків, продуктів та інших товарів для дитини щотижня відповідно до умов договору; встановлення дитячого куточка вартістю близько 8200 гривень; придбання ноутбука у подарунок позивачу. Фінансові витрати на лікування позивачки та її матері були покладені також на нього. На думку відповідача, позивачка намагається використати позов для матеріального збагачення. Через три роки після укладання договору про фінансові та матеріальні питання вона звертається до суду з вимогами, не враховуючи його попередніх витрат. Також зазначає, що Позивачка покинула територію України з початку повномасштабної війни та наразі перебуває у США разом з їхньою донькою без його дозволу (а.с.39-40). Ухвалою суду від 08 січня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 20 січня 2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначає, що 22 квітня 2021 року між Позивачем та Відповідачем був укладений договір між батьками про сплату аліментів на дітей та про утримання спільних дітей, який посвідчено нотаріусом київського міського нотаріального округу Бугаренко Т.В. Пунктом 6.1. Договору про сплату аліментів передбачений обов`язок Відповідача сплачувати Позивачці на утримання доньки не менше 14 000 гривень аліментів щомісячно. Крім того, зазначеним Договором передбачено несення витрат на відпочинок дитини, навчання та лікування (пп. 6.2, 6.3, 6.4. Договору). Таким чином, доводи відповідача вважає безпідставними та такими, що не підлягають врахуванню. 27 січня 2025 року відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, де вказує, що гроші виручені від продажу інвестиції були витрачені в інтересах сім`ї та або переказані позивачці. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, клопотань про відкладення судового засідання не подавав. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 травня 2012 року. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.7). 13 вересня 2019 року [PERSON] (Інвестор) уклав Інвестиційний договір №7я/5/191 з АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ВЕЛТ ІНВСЕСТ» від імені, в інтересах та за рахунок якого діє компанія по управлінню активами ТОВ «СІРІУС ІНВЕСТ ГРУП» (а.с.10-14). Згідно з п. 2.1 Договору предметом цього Договору є інвестиційна участь Інвестора у будівництві Будинку. Відповідно до п. 1.1 будинок-житловий по провулку Надії № 3-А у с. Щасливе, Бориспільського району, Київської області. Пунктом п. 2.3 Договору передбачено, що Інвестор зобов`язується здійснити інвестування Об`єкту шляхом здійснення інвестиційного внеску (ів) в розмірі вартості Об`єкту на умовах та в строки, передбачені Договором, а після оформлення і реєстрації права власності Фонду на Об`єкт отримати Об`єкт у власність в порядку, який встановлено цим Договором. Відповідно до п. 3.1 станом на дату укладення Договору загальна сума інвестиційного внеску (попередньої оплати вартості Об`єкту) за Договором («Вартість Об`єкту») 591089 гривень 40 копійок без ПДВ (згідно з пп. 197.1.14 п.197.1 ст.197 Податкового кодексу України операції з постачання житла звільняються від оподаткування ПДВ). 05 березня 2021 року між АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ВЕЛТ ІНВСЕСТ» від імені, в інтересах та за рахунок якого діє компанія по управлінню активами ТОВ «СІРІУС ІНВЕСТ ГРУП» (надалі іменується «Сторона 1») та Лещенко Олексієм Володимировичем (надалі іменується «Сторона 2»), [PERSON] (надалі іменується «Сторона 3») укладений Договір про зміну сторони у зобов`язанні (а.с.17). Відповідно до п. 1 Договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Сторона 2 передає, а Сторона 3 приймає весь обсяг прав та обов`язків, які виникли у Сторони 2 у відповідності до Інвестиційного договору від 13 вересня 2019 року № 7я/5/191, укладеного між Стороною 1 і Стороною 2. Згідно з п. 5 Договору Сторона 2 та Сторона 3 підтверджують, що до укладення цього Договору Сторона 3 сплатила (відшкодувала) Стороні 2 грошові кошти в загальній сумі 591089 гривень 40 копійок, що були сплачені раніше Стороною 2 в якості оплати інвестиційного внеску (ів) за Інвестиційним договором. У зв`язку з укладенням Договору про зміну сторони у зобов`язанні від 05 березня 2021 року укладена Додаткова угода до Інвестиційного договору від 13 вересня 2019 року № 7я/5/191, відповідно до якої Фонд та Інвестор погодили внести зміни до Інвестиційного договору, а саме внести зміни до преамбули та до реквізитів договору (а.с.16). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на закінчений будівництвом об`єкт, квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 30 листопада 2023 року за [PERSON] (а.с.18). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року в справі № 753/15674/22 задоволено позов [PERSON] , в порядку поділу\~спільного сумісного\~майна подружжя\~визнано за\~ [PERSON] право\~власності на\~1/2\~частину квартири\~загальною площею\~76,7\~кв.м.,\~житловою площею\~33,2\~кв.м.,\~розташованої за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~яка зареєстрована\~за [PERSON] (а.с.20-21). 02 квітня 2021 року між [PERSON] (далі-Сторона-1) та [PERSON] (далі-Сторона-2) укладений Договір між батьками про сплату аліментів на дітей та про умови утримання спільних дітей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бугаренко Т.В. Пунктом 6.1 передбачено, що на утримання спільної дитини Сторона-2 зобов`язана сплачувати Стороні-1 щомісячно грошові кошти у розмірі не менше 14000 гривень. Виплата аліментів починається з 01 травня 2021 року Пунктами 6.2, 6.3, 6.4. Договору передбачено, що Сторона-2 несе витрати на дитину у розмірі 50% від повної вартості таких витрат, що пов`язані з навчанням, відпочинком, лікуванням тощо (а.с.64-65). Відповідно до довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» по картці/рахунку [NUMBER] [PERSON] за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року зараховувались перекази на загальну суму 12\~500 доларів США (а.с. 8). Згідно з довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за період з 01 січня 2019 року 20 січня 2022 року [PERSON] здійснювались платежі на користь одержувача [PERSON] (а.с.41-46). Відповідно до платіжної інструкції АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 0.0.2383372774.1 платником [PERSON] сплачено на рахунок отримувача ТОВ «КЛУБ ДАТУР» 34900 гривень, призначення платежу: рахунок-фактура N СФ-04506 від 17 грудня 2021 року (а.с.49). Відповідно до платіжних інструкцій АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 0.0.2099225225.1 від 21 квітня 2021 року та 0.0.2097979576.1 від 20 квітня 2021 року платником [PERSON] сплачено на рахунок отримувача ФОП [PERSON] 12657 гривень та 15000 гривень (а.с.50). Відповідно до скріншоту сторінки ВЕБ-сайту туристичної агенції Zebra ФОП [PERSON] здійснює турагентську діяльність і виступає у якості посередника між Замовником, з однієї сторони та Туроператором, який забезпечує безпосереднє надання складових Послуг з іншої сторони (а.с.51). ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін. Засади ст. 15 ЦК України гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України). Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~372\~Цивільного кодексу\~України у\~разі поділу\~майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~вважається,\~що частки\~співвласників у\~праві спільної\~сумісної власності\~є рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними або\~законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (провадження № 6-843цс17) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені статтею 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми статей 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, право власності є непорушеною норму у сучасних правових державах й її порушити не можна жодним чином, будь-якою фізичною чи юридичною особою, а отже, зазначена норма є гарантією непорушності права власності й попередження свавільного захоплення власності. Вказане повною мірою узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Новоселецький проти України» та «Федоренко проти України». Стаття 41 Конституції України та статті 316-319, 321 ЦК України передбачають, що власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право приватної власності є непорушним. Оскільки право власності складається з таких його невід`ємних складових як право володіння, користування та розпорядження, то позбавлення особи хоча б одного з них ущемить права власника, які охороняються законом. У постанові від 08 липня 2020 року в справі № 465/275/16-ц (провадження 61-1125св19) Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що ч. 4 ст.\~65\~СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Згідно з частинами 1-3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі відповідачем укладений Інвестиційний договір від 13 вересня 2019 року № 7я/5/191, за яким у подальшому відбулась зміна сторони у зобов`язанні, внаслідок чого відповідач отримав грошові кошти у загальній сумі 591089 гривень 40 копійок, які були сплачені ним в якості інвестиційного внеску за Інвестиційним договором. Відповідач у відзиві вказує, що гроші виручені від продажу інвестиції були витрачені в інтересах сім`ї, однак доводи про витрачання ним грошових коштів в інтересах сім`ї, зводяться виключно до незгоди з позовними вимогами. Так, частина перерахованих позивачу коштів, на які посилаються відповідач у відзиві на позовну, стосуються утримання спільної дитини та забезпечення її розвитку та оздоровлення. На зазначені витрати відповідач добровільно погодився у Договорі між\~батьками про\~сплату аліментів\~на дітей\~та про\~умови утримання\~спільних дітей від 22 квітня 2021 року. Іншу частину коштів, на які посилається відповідач, він витратив ще, перебуваючи у шлюбі з позивачем до 25 листопада 2021 року, коли шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано за рішенням суду. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~72\~Сімейного Кодексу\~України до\~вимоги про\~поділ майна,\~заявленої після\~розірвання шлюбу,\~застосовується позовна\~давність у\~три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. За змістом ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України). Момент початку перебігу позовної давності визначений у ст. 261 Цивільного кодексу України, згідно із якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Суд вважає, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачем виникли з моменту звернення [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. У відповіді на адвокатський запит від 15 січня 2024 року ТОВ «СІРІУС ІНВЕСТ ГРУП» повідомило позивача про те, що інвестором [PERSON] було укладено 05 березня 2021 року договір про зміну сторони у зобов`язанні та надано відповідно копію зазначеного вище договору. За таких обставин, позивач звернулася до відповідача з позовною заявою про поділ спільного майна в межах строку, встановленого ч. 2 ст. 72 Сімейного Кодексу України. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову з відповідача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved