Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

05 листопада 2024 року до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся представник [PERSON] адвокат Данильченко Михайло Сергійович з позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, у якому просить скасувати арешт накладений постановою прокуратури Дніпропетровської області про арешт нерухомого майна на земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер 1223285000-02-006-0597, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що земельна ділянка, площею 0,25 га, кадастровий номер 1223285000-02-006-0597, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . У вересня 2024 році позивачу стало відомо, що постановою прокуратури Дніпропетровської області від 04 липня 2012 року на вказану земельну ділянку накладений арешт. Звернувшись до відповідача, що є правонаступником прокуратури Дніпропетровської області, з метою встановлення підстав накладення арешту та скасування відповідного арешту представник позивача звернувся до прокуратури з відповідним запитом. На час звернення до суду відповіді від прокуратури адвокатом не отримано. З огляду на те, що підстави накладення арешту на нерухоме майно позивача невідомі, інформація щодо наявності кримінальної справи чи кримінального провадження, де б вказана земельна ділянка стала об`єктом злочинних посягань, предметом злочину або речовим доказом позивач вимушений звернутися до суду з позовом про звільнення вказаного майна з-під арешту. Відповідачем Дніпропетровської обласною прокуратурою відзиву не подано, подані письмові пояснення, у яких посилаючись на те, що питання щодо скасування арешту належить розглядати за правилами кримінального судочинства, просить в позові відмовити. Також зазначено, що в ході перевірки підстав накладення арешту встановлено, що спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, а тому на даний час направлене доручення до відповідної прокуратури щодо необхідності опрацювання законності відведення у власність вказаної земельної ділянки, з метою вподальшому вжиття заходів представницького характеру на захист держави щодо усунення перешкод у користуванні майном (повернення земельної ділянки). Відповідачем Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України відзиву не подано. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2024 року провадження у справі відкрито, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 03 лютого 2024 року ухвалою суду закрите підготовче провадження у справі та призначено до розгляду. В судове засідання позивач та/або його представник не з`явилися. Представником позивача подано клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача з підтриманням позовних вимог та просить суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник Дніпропетровської обласної прокуратури в судовому засіданні просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень зазначає, що Дніпропетровська обласна прокуратура є правонаступником прокуратури Дніпропетровської області. При отриманні запиту представника позивача було встановлено, що прокуратурою Дніпропетровської області був накладений арешт постановою б/н від 04 липня 2012 року. Однак Дніпропетровській обласній прокуратурі не передані будь-які матеріали кримінальної справи чи кримінального провадження, як і відсутні така постанова про накладення арешту. В той же час питання щодо скасування арешту належить розглядати за правилами кримінального судочинства. Більше того, прокуратурою встановлено, що спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, а тому на даний час направлене доручення щодо необхідності опрацювання законності відведення у власність вказаної земельної ділянки, з метою вподальшому вжиття заходів представницького характеру на захист держави щодо усунення перешкод у користуванні майном (повернення земельної ділянки). Представник Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений судом, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не надав. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши підстави позову, матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступних висновків. В судовому засідання встановлено, що земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер 1223285000-02-006-0597, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку №061551, виданого на підставі рішення Орлівщинської сільської ради № 81-12/У від 26.10.2007 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-10-126-02192 (а.с. 6). [PERSON] 05 червня 2020 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , за а/з 125, складеним Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Мінстерства юстиції (м.Дніпро) 05.06.2020; після одруження прізвище дружини « [PERSON] » (а.с. 9) З інформаційної довідки № 393154233 від 02 вересня 2024 року вбачається, що 05 липня 2012 року за № 12699331 реєстратором Дніпропетровська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанови про арешт нерухомого майна б/н від 04 липня 2012 року Прокуратури Дніпропетровської області на земельну ділянку кадастровий номер 1223285000020060597 накладений арешт (а.с. 11). 02 вересня 2024 року представником [PERSON] адвокатом Данильченком М.С. направлений до Дніпропетровської обласної прокуратури адвокатський запит щодо надання копії постанови прокуратури Дніпропетровської області б/н від 04 липня 2012 року про накладення арешту на земельну ділянку кадастровий номер 1223285000020060597 а також в разі виявлення правових підстав для скасування арешту прохання скасувати його (а.с. 8). З інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, отриманої з офіційного веб-сайту Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.02.2025 року, встановлені наступні відомості щодо земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 1223285000-02-006-0597, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; місце розташування: [ADDRESS] ; право власності на земельну ділянку зареєстроване за [PERSON] . Підставою звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, представник позивача зазначає, що права [PERSON] , як власника земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 1223285000-02-006-0597, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; місце розташування: [ADDRESS] порушуються, тому як на вказане нерухоме майно накладений арешт прокуратурою Дніпропетровської області, правонаступником якої є Дніпропетровська обласна прокуратура, в той час як: - відомості про наявність кримінальної справи чи кримінального провадження в межах якого накладений арешт на вказану земельну ділянку постановою прокуратури Дніпропетровської області б/н від 04 липня 2012 року відсутні; - постанова прокуратури Дніпропетровської області б/н від 04 липня 2012 року, якою накладений арешт на вказану земельну ділянку відсутня; - на звернення представника власника вказаної земельної ділянки щодо скасування арешту будь-яка відповідь відсутня. Норми права, які застосував суд та мотиви суду. За загальним правилом ст. ст.\~15,\~16 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1\~ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Зазначений висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі N 757/23139/18 (провадження N 61-14832св19). Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права та є різновидом негаторного позову (п. 55\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі N 372/2904/17-ц, провадження N 14-496цс18). Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки кадастровий номер 1223285000-02-006-0596, на яку накладено арешт постановою прокуратури Дніпропетровської області б/н від 04 липня 2012 року. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ст. 1 Першого Протоколу\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Частиною першою\~статті 316 ЦК України\~передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч. 1\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України\~визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України\~закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Статтею 386 ЦК України\~встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з положеннями\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Вбачається, що визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У справі, яка розглядається, позивач просить скасувати арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами\~КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9\~розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року\~арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої\~статті 5 КПК України\~2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього\~Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту\~потрібно керуватися правилами\~КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.1.2021 у справі N 641/1814/20, провадження N 61-18659св20). Статтею 124 Конституції України\~передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу. Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції України, цього\~Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя\~статті 3 ЦПК України). Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша\~статті 19 ЦПК України). Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке. Спір щодо про звільнення майна з-під арешту\~є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами\~КПК України\~1960 року та завершено (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому\~КПК України 1960 року\~(постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі N 372/2904/17-ц\~(провадження N 14-496цс18)) або\~КПК України 2012 року\~(постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі N 2-3392/11\~(провадження N 14-105цс19)). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. У постанові\~від 30.06.2020\~у справі\~N\~727/2878/19\~(провадження N 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами\~КПК України\~1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами\~КПК України\~2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому\~статтею 174 цього Кодексу\~(пункти 51, 52). В судовому засіданні встановлено, що відомостей про наявність кримінальної справи чи кримінального провадження в межах якого накладений арешт постановою прокуратури Дніпропетровської області б/н від 04 липня 2012 року немає, як і не має самої постанови про накладення арешту. Таким чином мотиви заперечень відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури, щодо невірно обраного способу захисту прав позивача, суперечать вказаним нормам, а тому відхиляються судом з огляду на вищевикладене. Посилання заперечень відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури на те, що спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, також судом відхиляються тому як на підтвердження таких посилань стороною не надано жодних доказів, а відповідно до інформації ДЗК від 04.02.225 року цільове призначення спірної земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). При цьому, суд наголошує, що ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в межах відповідного кримінального провадження та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги про скасування арешту відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Водночас, судом встановлено, що позовні вимоги заявлені не тільки до Дніпропетровської обласної прокуратури, як правонаступника прокуратури Дніпропетровської області, постановою якої накладений арешт на майно позивача, а й до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.\~ З цього приводу суд зазначає\~наступне. Відповідно до ч. 1 і 3\~ст. 13 ЦПК\~України, суд розглядає\~справи не інакше як за зверненням особи, поданим\~відповідно до цього\~кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі\~доказів, поданих\~учасниками\~справи\~або\~витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник\~справи\~розпоряджається\~своїми правами щодо предмета спору на власний\~розсуд. Таке право мають\~також особи, в інтересах\~яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають\~процесуальної\~дієздатності. Частиною 1\~ст. 48 ЦПК\~визначено, що сторонами в цивільному\~процесі є позивач і відповідач.\~Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. За результатами розгляду\~справи суд приймає\~рішення, в якому, серед\~іншого, робить висновок про задоволення позову чи\~відмову в задоволенні позову, вирішуючи\~питання про права та обов`язки\~сторін (позивача та відповідача). Вина Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, як реєстратора обтяження спірного нерухомого майна судом не встановлена, оскільки реєстратор діяв у межах своїх повноважень щодо реєстрації відомостей до Єдиного реєстру заборон відчуження майна у відповідності до вимог чинного законодавства, а іншого суду не надано, позивачем окремих вимог до ДП «Інформаційний центр» МЮУ не заявлено, а тому є неналежним відповідачем. Аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу\~окремо, а також\~достатність і взаємний\~зв`язок у їх\~сукупності, суд приходить до висновку про задоволення\~позовних\~вимог [PERSON] до Дніпропетровської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту. Згідно з приписами ч. 1, п. 1 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України, судовий\~збір\~покладається на сторони\~пропорційно\~розміру\~задоволених\~позовних\~вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved