Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-30 00:00:00

[PERSON] , від імені та інтересах якої на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АХ № 1202393 від 26 серпня 2024 року діє адвокат Агаєва Сабіна Мирсаррафівна, звернулась до Харківського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб, укладений 26 жовтня 2002 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, актовий запис № 13 та стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211 гривень 20 копійок та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5500 гривень 00 копійок. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що 26 жовтня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований у Ватутінській сільській раді Нововодолазького району Харківської області, про що зроблений відповідний актовий запис № 13. Від даного шлюбу подружжя має двох дітей: повнолітнього [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем. Представник позивача зазначила, що поступово стосунки між подружжям погіршувались, що в результаті призвело до припинення фактичних шлюбних відносин. Впродовж останнього півтора року сторони проживають окремо, сумісного господарства не ведуть, мають діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Як вказала представник позивача, [PERSON] придбала собі власне житло, куди переїхала проживати разом із неповнолітнім сином. Майнових спорів на даний момент між сторонами не існує. Будь-яке налагодження сімейних стосунків та збереження родини, на переконання сторони позивача, неможливе. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області, постановленою 12 вересня 2024 року під головуванням судді Назаренка О. В., цивільну справу з єдиним унікальним № 635/9498/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, передано на розгляд Жовтневому районному суду міста Харкова на підставі частини 2 статті 28 Цивільного процесуального кодексу України. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Харкова, постановленою 23 жовтня 2024 року під головуванням судді Марченка В. В., цивільну справу з єдиним унікальним № 635/9498/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, передано на розгляд до Нововодолазького районного суду Харківської області за останнім відомим місцем проживання відповідача [PERSON] , вказаним у позовній заяві. 19 листопада 2024 року за вхідним № 8142/23-вх. з Жовтневого районного суду міста Харкова надійшла цивільна справа з єдиним унікальним № 635/9498/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. 10 грудня 2024 року за вхідним № ЕП-2170/24-вх в порядку, передбаченому частиною 7 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України, судом отримано інформацію від Ватутінського старостинського округу № 10 Нововодолазької селищної ради Харківської області про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача по справі [PERSON] на території Нововодолазької об`єднаної територіальної громади Харківської області. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 10 грудня 2024 року з урахуванням приписів статтей 31 та 32 Цивільного процесуального кодексу України прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та відкрите провадження у цивільній справі з єдиним унікальним № 635/9498/24, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову тощо) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу судом не вживалось. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно та належним чином у відповідності до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за її відсутності не надала, однак скористалася правом, наданим частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника адвоката Агаєвої Сабіни Мирсаррафівни. Представник позивача адвокат Агаєва Сабіна Мирсаррафівна у судове засідання також не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, адвокат засобами поштового зв`язку направила на адресу суду заяву, що була зареєстрована за вхідним № 8796/24-вх. від 17 грудня 2024 року, відповідно до якої просила розгляд справи провести за відсутності позивача, [PERSON] , та її представника, зазначивши, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання теж не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно та належним чином у відповідності до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач звернувся на адресу суду з заявою, що була зареєстрована за вхідним № 319/25-вх. від 20 січня 2025 року, відповідно до якої вказав, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу визнає у повному обсязі та просить їх задовольнити, шлюб, укладений між ними, розірвати, строк на примирення не надавати. Щодо стягнення витрат на правову допомогу покладається на розсуд суду. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Положеннями частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що учасник\~справи має\~право заявити\~клопотання про\~розгляд справи\~за його\~відсутності.\~Якщо таке\~клопотання заявили\~всі учасники\~справи,\~судовий розгляд\~справи здійснюється\~на підставі\~наявних у\~суду матеріалів. В даному випадку суд також бере до уваги позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18 та від 24 жовтня 2024 року у справі № 752/8103/13-ц, в яких зазначено, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що сторони будучи завчасно належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, не з`явились у судове засідання, звернулись до суду з відповідними заявами про розгляд справи за їх відсутності, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи, що наведені у позовній заяві, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1\~статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно зі статтею 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документу визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Приписами частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 2 статті 77 та частина 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України). Отже у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Як убачається\~із матеріалів\~справи,\~26\~жовтня 2002\~року [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~громадянин України,\~та [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~громадянка України,\~зареєстрували шлюб,\~про що Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 13 та видане свідоцтва про одруження серії [NUMBER] . Після державної реєстрації шлюбу прізвище чоловіка зазначено як « [PERSON] », дружини « [PERSON] » (а. с. 6). Подружжя мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 18 червня 2012 року Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, актовий запис № 9 від 18 червня 2012 року (а. с. 9). Батьками в зазначеному свідоцтві про народження дитини вказано громадян України: батько [PERSON] , мати [PERSON] . З копії акту, складеного 22 серпня 2024 року депутатом VІІІ скликання Височанської селищної ради Харківської області Роденко Ольгою Сергіївною, у присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та її син [PERSON] , [INFO] , мешкають з 2024 року без реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] (а. с. 11). Із наданих сторонами заяв та змісту позову, судом не встановлено наявності у подружжя на утриманні спільних дітей віком до одного року, а також те, що позивач вагітна. Судом було встановлено, що подружжя сімейно-шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, кожен живе самостійним життям. На поступки примирення сторони не згодні. Сторона позивача надала суду заяву, відповідно до якої наполягала на розірванні шлюбу. Відповідач по справі відповідно до поданої заяви не заперечував проти розірвання шлюбу з позивачем, просив строк для примирення не надавати. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини 1 статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до статті 5 Протоколу 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованого Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколу першого та протоколів 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод декларує, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до положень статті 12 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Також через призму, зокрема, статтей 5 та 8 вказаного міжнародного договору безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини від 07 листопада 2013 року у справі «Валліанатос та інші проти Греції» (заяви № 29381/09 та № 32684/09) передбачено: «суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Крім того, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини від 12 червня 2014 року у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява № 56030/07) встановлено: «що стосується права на приватне та сімейне життя, суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в пункті «с» частини 1 статті 16 Конвенції «Про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок», а саме: забезпечення на основі рівності чоловіків і жінок однакових прав та обов`язків під час шлюбу і після його розірвання. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде протирічити інтересам чоловіка та дружини. Таким чином, можливість припинення браку на підставі волевиявлення кожного з подружжя являється проявом принципу свободи браку і рівності подружжя. Оскільки вступ до браку здійснюється вільно і добровільно, то ніхто не може бути змушений до збереження подружніх стосунків, якщо їх основи втрачені. Прийшовши до такого висновку також суд бере до уваги приписи статті 56 Сімейного кодексу України, які встановлюють, що\~кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 1 статті 104 Сімейного кодексу України визначено, що\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України (частина 3 статті 105 Сімейного кодексу України). Згідно з частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. При розгляді справи про розірвання шлюбу суд, відповідно до положень статті 112 Сімейного кодексу України, з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому, у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (стаття 111 Сімейного кодексу України). За змістом указаної норми права заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу передбачених статтею 110 Сімейного кодексу України та небажання сторін відновити сімейні відносини, суд вважає за необхідне позов [PERSON] задовольнити. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] суд у відповідності до положень підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити\~питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України від 08 листопада 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» (далі Закон України «Про судовий збір») судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду (частина 1 абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»). Із даним позовом [PERSON] звернулась до суду 29 серпня 2024 року. Статтею 7 Закону України № \~3460-IX від 09 листопада 2023 року\~ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 1 січня 2024 року встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб в сумі 3028 гривень 00 копійок. а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинен був б сплатити судовий збір у розмірі 3028 гривень 00 копійок. При зверненні до суду позивач був сплачений судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок, що підтверджується копією квитанції № 2277-4400-2767-7005 від 23 серпня 2024 року, надавач платіжних послуг платника АКЦІОНРНЕ ТОВАРИСТВО «ТАКСОМБАНК» (а. с. 1). Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). З огляду на вищевикладене, враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211 гривень 20 копійок Крім того, згідно з пунктом 1 частини 3\~статті 133 Цивільного процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23 рп/2009\~зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Положеннями статті 15 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. З наданих суду документів вбачається, що представником позивача, Гордієнко Ірини Михайлівни, є Агаєва Сабіна Мирсаррафівна, яка відповідно до свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (серії ЗР № 21/1774), виданого 08 грудня 2018 року Радою адвокатів Закарпатської області є адвокатом і діє на підставі договору про надання правової допомоги № 23/08/24 від 23 серпня 2024 року, укладеного між адвокатом та [PERSON] , а також відповідно до ордеру про надання правничої допомоги серії АХ № 1202393 від 26 серпня 2024 року (а. с. 12 13, 18, 19). З огляду на приписи частини 1\~статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Правове регулювання відносин, пов`язаних з розподілом судових витрат на правничу допомогу адвоката здійснюється частинами 2 4 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, якими регламентовано, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, частина 3\~статті 141 Цивільного процесуального кодексу України\~наголошує на необхідності врахування судом при вирішенні питання про розподіл судових витрат: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до\~статті 17 Закону України «При виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Частиною 8\~статті 141 Цивільного процесуального кодексу України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України від 05 липня 1012 року № 5076-VІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини 1 статті 1 наведеного Закону України встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Як вбачається з матеріалів справи між [PERSON] (Клієнт) та адвокатом Агаєвою Сабіною Мирсаррафівною (Адвокат) укладено договір на надання правової допомоги № 23/08/24 від 23 серпня 2024 року, відповідно до пункту 1 якого в порядку і на умовах, визначених цим договором Адвокат приймає доручення на участь в будь-яких кримінальних, цивільних, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення в якості представника (адвоката, захисника) Клієнта незалежно від процесуального статусу Клієнта (далі - Доручення), здійснює правовий супровід справ за доручення клієнта, а Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату гонорар та відшкодувати понесені витрати у зв`язку з виконанням доручення. Під «бажання для Клієнта результатом виконання доручення» сторони розуміють наступне: захист законних прав та інтересів Клієнта в порядку, передбаченому законом. Відповідно до пункту 2 Договору з метою виконання Доручення Клієнта Адвокат здійснює наступні дії, зокрема, надає Клієнту та його представникам усні та письмові пояснення, консультації з питань виконання доручення, роз`яснення законодавства України; складає документи юридичного (правового) характеру: заяви, клопотання, скарги, претензії, довідки з законодавства, протоколи, запити, правові позиції, пояснення тощо; представляє інтереси Клієнта в усіх без винятку державних органах, органах місцевого самоврядування, правоохоронних органах, підприємствах, установах, організаціях незалежно від форм власності і підпорядкування, об`єднаннях громадян, у тому числі судах, виконавчих службах, органах МВС України, органах Національної поліції України, прокуратури, Служби Безпеки України, Національного антикорупційного бюро України, міністерствах, відомствах, їх управліннях та відділах, інспекція, підприємствах та інше. У підпунктах 6.1, 6.5 Договору сторони узгодили, що Адвокат має право на отримання гонорару у зв`язку із виконанням доручення Клієнта у порядку, встановленим цим договором. Гонорар полягає в оплаті послуг Адвоката з виконання доручення та винагороді за досягнення бажаного для Клієнта результату виконання доручення. Клієнт сплачує Адвокату гонорар готівкою або шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Адвоката, у разі його зазначення у цьому договорі (а. с. 12 13). 23 серпня 2024 року між [PERSON] та адвокатом Агаєвою Сабіною Мирсаррафівною підписане завдання (доручення) № 1 до договору № 23/08/24 від 23 серпня 2024 року про надання правової допомоги, відповідно до якого Адвокат прийняла доручення Клієнта, за яке останній зобов`язується сплатити гонорар та відшкодувати понесенні витрати у зв`язку із його виконанням, а саме на: консультацію щодо вирішення сімейного спору, вартість послуги 1000 гривень 00 копійок, підготовка та подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу, вартістю 3000 гривень 00 копійок, підготовка та подання до суду заяви про видачу судового наказу, вартістю 2000 гривень, участь у судовому засіданні по справі, вартістю 1500 гривень 00 копійок (за кожний похід до засідання). Також сторони погодили, що гонорар успіху за прийняття рішень на користь Клієнта становить 1000 гривень 00 копійок за кожний позитивний результат на користь Клієнта (а. с. 14). На підтвердження виконаних робіт щодо надання правової допомоги суду надано копію Акту № 1 виконаних робіт (наданих послуг) до договору на надання правової допомоги № 23/08/24 від 23 серпня 2024 року, складеного 23 серпня 2024 року та підписаного між [PERSON] та адвокатом Агаєвою Сабіною Мирсаррафівною, відповідно до якого 23 серпня 2024 року надано консультацію щодо вирішення сімейного спору, вартістю 1000 гривень 00 копійок за 1 годину витраченого часу, 26 серпня 2024 року підготовка та подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу, вартістю 3000 гривень 00 копійок за 2 години витраченого часу, підготовка та подання до суду заяви про видачу судового наказу, вартістю 2000 гривень за 2 години витраченого часу, авансовий внесок за участь в судовому засіданні представника у справі про розірвання шлюбу, вартістю 1500 гривень 00 копійок, всього 7500 гривень 00 копійок (а. с. 15). Згідно рахунку на оплату № 01/ГІМ від 26 серпня 2024 року, загальна вартість наданих адвокатом Агаєвою Сабіною Мирсаррафівною послуг становить 7500 гривень 00 копійок (а. с. 16). Відповідно копій прибуткового касового ордеру № 01/ГІМ від 26 серпня 2024 року та квитанції до прибуткового касового ордеру № 01/ГІМ від 26 серпня 2024 року адвокат Агаєва Сабіна Мирсаррафівна прийняла від [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги № 23/08/24 від 23 серпня 2024 року, кошти у розмірі 75000 гривень 00 копійок (а. с. 17). У позовній заяві сторона позивача просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5500 гривень 00 копійок. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 зроблений правовий висновок, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Одночасно з цим частини 5 та 6 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України визначають, що у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частинах 4 та 5 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на не співмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, відповідачем не надано. Відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Таку позицію викладено в постановах Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 907/357/16, від 18 грудня 2018 року справі №910/4881/18, від 08 квітня 2019 року у справі № 922/619/18. В даній справі клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу від [PERSON] до суду не надходило. Отже, враховуючи наведене, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката відповідає обсягу наданих нею послуг і виконаних робіт, визначених детально у відповідному акті, є співмірним із складністю справи, обсягом та часом, витраченим адвокатом на їх виконання, а тому їх необхідно стягнути з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved