Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

Позивач просить: 1)позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] , 2)встановити над ним піклування та призначити [PERSON] його піклувальником, В обґрунтування позову вказує, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не проживає з дитиною вже певний час, вихованням дитини не займається, матеріально не утримує, не цікавиться розвитком сина, його станом здоров`я, навчанням. Мати дитини [PERSON] є інвалідом І групи з дитинства та потребує постійного догляду, хоч і проживає разом з сином, однак за рівнем обмеження життєдіяльності має високий ступінь втрати здоров`я, що перешкоджає їй виконанню батьківських обов`язків. Неповнолітній [PERSON] також проживає зі своєю рідною бабусею [PERSON] , яка доглядає за ним, а також за своєю донькою [PERSON] , яка внаслідок своєї хвороби має повну недієздатність до самообслуговування та залежить від інших осіб. [PERSON] піклується про онука, про його здоров`я, розвиток та повністю займається вихованням та матеріальним забезпеченням дитини, тому її було взято на облік потенційних піклувальників, проти чого вона не заперечувала (а.с. 1-8). Представник позивача просила справу розглянути за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Зазначила, що відповідач не приймає участі у житті дитини та не проживає з сином вже багато років, його вихованням не займається, не телефонує, матеріально не утримує, не цікавиться розвитком сина, не доглядає під час хвороби сина, який має діагноз цукровий діабет, є інсулінозалежним. Дитина повністю знаходиться на утриманні бабусі [PERSON] , яка в свою чергу також доглядає за матір`ю дитини, яка є інвалідом І групи та втратила зір. За весь цей час відповідач жодним чином не звертався до відповідних соціальних служб, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, тому є всі підстави для позбавлення його батьківських прав, встановлення піклування над дитиною та призначення їй піклувальника (а.с. 173, 176). Відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем проживання (перебування) (а.с. 63), однак на пошту за отриманням судової повістки, копії позову, доданих до нього документів і в судове засідання не з`явився (а.с. 75-76, 87-88, 107-108, 117-118, 131-132, 168-169), причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, поважності неявки не убачається. Третя особа - [PERSON] про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином за місцем проживання (перебування), однак на пошту за отриманням судової повістки і в судове засідання не з`явилась (а.с. 166-167). Відповідно до долученої представником позивача заяви [PERSON] остання просила розглянути справу за її відсутності та відсутності неповнолітнього [PERSON] у зв`язку з тим, що вона постійно доглядає за донькою інвалідом, яка потребує постійного догляду, а неповнолітня дитина за станом здоров`я постійно знаходиться на обстеженні з діагнозом цукровий діабет, інсулінозалежний, декомпенсований та далекі поїздки можуть зашкодити стану його здоров`я - неконтрольований цукор крові, що призводить до обтяжуючих наслідків. Також зазначила, що за період розгляду справи в суді обставини в родині не змінилися, відповідач з дитиною так і не підтримує зв`язок, не цікавиться станом його здоров`я (цукровий діабет, інвалід з дитинства), дитина перебуває повністю на її забезпеченні, як і її донька [PERSON] , яка є інвалідом І групи, сліпа, знаходиться на гемодіалізі. Не заперечувала проти задоволення позову та заочного розгляду справи (а.с. 174, 177). Тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів і зважаючи на вжиті заходи для забезпечення відповідача участі в розгляді справи. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України). Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06 зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Strand Lobben and Others v. Norway» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї. За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Судом встановлені обставини і визначені відповідні до них правовідносини. Відповідач [PERSON] є батьком дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). Матір дитини [PERSON] відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 05.11.2020 є інвалідом І Б групи з 01.10.2020 безстроково (інвалідність з дитинства) та потребує постійного, стороннього догляду. (а.с. 28). З пенсійного посвідчення від 06.12.2020 [PERSON] довічно отримує пенсію по інвалідності І Б групи, інвалідність з дитинства (а.с. 30). Згідно з висновком лікарсько-консультативної комісії ДОЗ ХМР КНП «Харківська поліклініка № 3» від 14.04.2023 № 3270, який дійсний безстроково, [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , за рівнем обмеження життєдіяльності має високий ступінь втрати здоров`я внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну недієздатність до самообслуговування та залежність від інших осіб і перешкоджає виконанню батьківських обов`язків (а.с. 29). Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 14.12.2010 шлюб між відповідачем [PERSON] та [PERSON] , укладений 06.04.2007, було розірвано (а.с. 31). 10.07.2019 відповідач у своїй розписці зобов`язувався виплатити заборгованість по аліментам у розмірі 132000 грн у вказаний термін три роки. У разі невиплати зобов`язувався передати своє майно та прибутки (а.с. 34). Неповнолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований зі своєю матір`ю та бабусею [PERSON] за однією адресою: [ADDRESS] , а фактично проживають, як ВПО, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18, 27, 39). За актами обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що житло (квартира), яке орендоване родиною ВПО з Ізюмського району, складається з двох кімнат, санітарний стан житла добрий, квартира повністю мебльована, чиста, світла, повністю обладнана побутовою та відеотехнікою, всі комунікації працюють, в холодильнику повноцінне харчування і в наявності ліки за потреби. Для дитини [PERSON] виділено окрему кімнату, в якій є ліжко, шафа-купе, комп`ютерний стіл для занять, ноутбук, телевізор, речі за розміром та сезоном, настільні ігри, гітара, канцелярія, спортивний інвентар. Стосунки в сім`ї родинні, взаємні. Для повного виховання та розвитку дитини створені всі необхідні умови, [PERSON] має намір установити опіку над онуком (а.с. 35, 57). [PERSON] є студентом та навчається у КЗОЗ «Харківський обласний медичний фаховий коледж» на денному відділенні за спеціальністю 223 «Медсестринство-1», спеціалізація «Лікувальна справа», кваліфікація «фельдшер», в гр. Ф-10, термін навчання 01.09.2022-30.06.2026. У відповіді КЗОЗ «ХОМФК» ХОР зазначено, що батько дитини [PERSON] навчанням сина не цікавиться, батьківські збори не відвідує, допомогу освітньому закладу не надає, життям сина у колективі не цікавиться (а.с. 21, 22, 24). Відповідно до висновку про стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток дитини від 11.04.2023 [PERSON] , [INFO] , має цукровий діабет І типу, вперше виявлено гіперброфія мигдалинів 35.1, ангіопатія сітківки(а.с. 19). Згідно з корінцем медичного висновку від 11.04.2023 [PERSON] має захворювання цукровий діабет І типу, тяжка форма, вперше виявлений, глікемічний контроль з високим ризиком, що відповідає підпункту 3.3. Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 18 років (а.с. 20, 95). З посвідчення від 10.07.2023 вбачається, що [PERSON] є особою з інвалідністю з дитинства (а.с. 93). Відповідно до інформації від 24.04.2023 КНП «Міська дитяча поліклініка № 15» ХМР [PERSON] перебуває під наглядом їхніх лікарів з 05.04.2023, декларацію про вибір лікаря укладено матір`ю з лікарем-педіатром Булах Н.І . Мати дитини інвалід першої групи по цукровому діабету, 3 рази на тиждень перебуває на гемодіалізі, за дитиною доглядає тільки бабуся [PERSON] . Батько хлопчика [PERSON] з родиною не проживає, до поліклініки сина не приводить, під час хвороби хлопчика не доглядає, ліки, зі слів бабусі, не купує, станом здоров`я та розвитком дитини не цікавиться свої батьківські обов`язки по відношенню до свого сина не виконує (а.с. 23). У своїх письмових поясненнях від 07.08.2024 [PERSON] повідомила, що вона є рідною бабою по матері неповнолітнього [PERSON] , біологічний батько якого за весь цей час не телефонує, жодним чином не підтримує зв`язок із сином, фінансово не утримує його, не цікавиться його розвитком, успіхами, враховуючи той факт, що дитина 6 років грає на гітарі та є учасником музичного гурту в м. Харків, не цікавиться станом здоров`я сина, не купує дороговартісні ліки, з урахуванням того, що дитина хвора на цукровий діабет І типу, тяжка форма, має інвалідність з дитинства, часто перебуває в лікарні на плановому лікуванні, у якому відповідач не приймає участі. Також вказала, що її донька є інвалідом І групи, повністю сліпа і знаходиться на гемодіалізі тричі на тиждень (штучна нирка). Це свідчить про те, що її донька не в змозі самостійно виховувати сина, тому виникла необхідність їй оформити опіку над онуком (а.с. 97-98, 105). За висновком Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 26.06.2023 визнано доцільним позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який перебуває на обліку ССД по Немишлянському району, як дитина, що опинилась у складних життєвих обставинах, оскільки батько дитини свідомо не займається вихованням дитини, байдуже ставиться до сина, не піклується про стан його здоров`я, фізичний та духовний розвиток, не бере участі у підготовці дитини до самостійного життя, всім цим займається рідна бабуся хлопчика [PERSON] , а батько злісно ухиляється від виховання та утримання сина, що свідчить про його байдуже ставлення до долі сина, його розвитку, здоров`я та життя в цілому (а.с. 10-12). Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею 152 СК України закріплено право дитини на належне батьківське виховання. Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності , встановленої законом. Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України однією з підстав для позбавлення батьківських прав визначено ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З огляду на зміст норми закону (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України), позбавлення батьківських прав може застосовуватися лише тоді, коли батьки не просто не виконують свої обов`язки по вихованню дитини, а й ухиляються від їх виконання, тобто за умови доведення винної поведінки батьків, які свідомо нехтують здійсненням своїх обов`язків, передбачених ст. 150 СК України. Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено про те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» дано роз'яснення про те, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Тому, виходячи із змісту зазначених вище вимог закону, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, хоча мають реальну можливість для цього. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). З матеріалів справи вбачається, що відповідач не проживає з дитиною вже довгий час, та проживає десь окремо, де саме - невідомо, аліменти на дитину не сплачує. Неповнолітня дитина проживає у належних умовах з матір'ю, яка є інвалідом та не може за станом здоров'я займатися вихованням сина, доглядати його, та бабусею, яка фактично піклується хлопчиком, забезпечує його всім необхідним, піклується про його здоров'я, враховуючи, що дитина хвора на цукровий діабет І типу, тяжка форма, має інвалідність з дитинства, часто перебуває в лікарні на плановому лікуванні, вдома для дитини створені усі належні умови для життя, виховання та розвитку. Відповідач вже довгий час з сином не спілкується, не відвідує його, життям, здоров`ям та розвитком сина не цікавиться, не забезпечує належним доглядом, вихованням, харчуванням, матеріальним утриманням, не цікавиться навчанням сина, не піклується про його духовний, фізичний розвиток, підготовкою до дорослого життя, не бере участі в його лікуванні, хоча він дуже цього потребує у зв'язку з наявними у нього хворобами. Відповідач міг би належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, але до теперішнього часу він так цього і не зробив і навіть не намагався, тобто взагалі не виявляє ніякого бажання до виховання, утримання сина, піклування про нього, син, який тяжко хворіє, та його доля йому байдужі. До того ж, стан здоров`я хлопчика є незадовільним, він хворіє на цукровий діабет І типу, тяжка форма, має інвалідність з дитинства, потребує медичного обстеження та дороговартісного лікування, однак цими питаннями займається його бабуся, а не батько. Все це свідчить про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Прийшовши до переконання про те, що відповідач тривалий час не приділяє уваги, не бере участі у вихованні дитини, у її духовному та моральному розвитку, як це передбачено ст. 150 СК України, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує належним харчуванням, одягом, медичним доглядом, лікуванням, як складову виховання. Відповідач не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає йому доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не вживаючи заходів до його проживання з ним протягом тривалого часу, не цікавиться його долею, не звертаючись до органів опіки та піклування за сприянням у здійсненні своїх батьківських прав і виконанні батьківських обов`язків, суд зважає і на те, що позбавлення батьківських відповідає інтересам хлопчика, який проживає з бабусею та матір`ю, де для нього створені всі необхідні умови. Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Проте у цій справі суд на підставі наявних у матеріалах справи доказів дійшов висновку, що позивач довів, що відповідач нехтує потребами своєї дитини, порушує її права на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов'язків. Відповідач не спростував, що свідомо нехтує обов'язками батька щодо дитини. Факт неявки до суду та не заперечення ним позбавлення його батьківських прав свідчить про відсутність інтересу до сина та реальне небажання змінити свою поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте у цій справі з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, а також із встановлених обставин на підставі досліджених та оцінених доказів у справі, які вказують на нехтування матір'ю своїми батьківськими обов'язками, обґрунтованим є позбавлення її батьківських прав. Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни ставлення до своїх обов'язків щодо виховання дитини. У відповідності до ст. 55 Цивільного кодексу України, опіка та піклування встановлюється з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Згідно зі ст. 59 ЦК України піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена. Опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Піклування встановлюється над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти роківорганом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України (ст. 243 СК України). Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦК України суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Зі ст. 1 ЗУ «Про охорону дитинства» вбачається, що діти, позбавлені батьківського піклування, - діти, які залишилися без піклування батьків у зв'язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами Національної поліції, пов'язаним з відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов'язки. Судом встановлено, що [PERSON] є дитиною, позбавленою батьківського піклування, оскільки його матір за рівнем обмеження життєдіяльності має високий ступінь втрати здоров`я внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну недієздатність до самообслуговування та залежність від інших осіб і перешкоджає виконанню батьківських обов`язків, а батько позбавлений батьківських прав, тому він потребує встановлення щодо нього піклування та призначення піклувальника. Статтею 244 СК України визначено, що піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа, при призначенні якої органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Не можуть бути піклувальниками дитини особи, зазначені в статті 212 цього Кодексу. Згідно із ч. 2, 3, 4 ст. 63 Цивільного кодексу України опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю; фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою; опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника; при призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. З висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 23.01.2025 встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є рідною бабою неповнолітнього [PERSON] , знаходиться на обліку в УСЗНА і отримує компенсацію за надання соціальних послуг особам з інвалідністю І групи, є власником нерухомого майна, до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває, на обліку в туберкульозному, психоневрологічному, дерматовенеричному, наркологічному диспансерах не перебуває, хронічних захворювань, які б перешкоджали вихованню та утриманню дитини не має, відповідно до висновку про стан здоров`я може бути опікуном. [PERSON] ознайомлена з аспектами, пов`язаними з піклуванням, і відчуває себе психологічно готовою до такого кроку, впевнена, що зможе надати дитині належне виховання та освіту. Тому Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважав за доцільне призначення [PERSON] піклувальником неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 170-171). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є бабусею по матері [PERSON] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження та рішенням Балаклійського районного суду Харківської області про розірвання шлюбу (а.с. 15, 31, 41), зареєстрована та фактично проживає з ним за однією адресою та здійснює за ним піклування(а.с. 18, 39), станом на 07.04.2023 до кримінальної відповідальності не притягувалась, незнятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває (а.с. 42, 43), на обліку в туберкульозному, психоневрологічному, дерматовенеричному, наркологічному диспансерах не перебуває (а.с. 44, 45, 46), відповідно до висновку КНП «Міська поліклініка № 3» ХМР від 12.04.2023 за станом здоров`я може бути піклувальником (а.с. 47), знаходиться на обліку в УСЗНА і отримує компенсацію за надання соціальних послуг особам з інвалідністю І групи (а.с. 48, 49), є власником будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 50-56). Отже [PERSON] за станом свого здоров`я та матеріальним становищем має можливість і бажає реально виконувати обов`язки піклувальника, а тому, враховуючи подання органу опіки і піклування, суд вважає заявлені позовні вимоги щодо встановлення піклування та призначення піклувальником неповнолітньої дитини [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд виходить з принципів судочинства про змагальність судового процесу та ухвалення рішення судом лише на підставі доказів, наданих сторонами. Внаслідок задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved