Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-10 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. Позивач звернулася до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності та зняття заборони відчуження на квартиру [ADDRESS] Позовну заяву мотивує, тим що 23 червня 2000 року сторони уклали договір довічного утримання, який був посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Дмитрієвою Т.М. та зареєстрований у реєстрі за номером 1с706. На підставі статті 73 Закону України «Про нотаріат» у зв`язку з посвідченням договору довічного утримання було накладено заборону відчуження нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 38,6 кв. м, житловою площею 19,0 кв. м. За умовами пункту 1 зазначеного договору відчужувач передала у власність набувачеві квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 38,6 кв. м. Вказана квартира належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло. Згідно з пунктом 5 договору, [PERSON] зобов`язався довічно утримувати позивача, забезпечувати харчуванням, одягом, надавати необхідну допомогу, пов`язану з лікуванням, сплачувати комунальні платежі та докладати зусиль для збереження квартири. Загальна сума матеріального забезпечення була встановлена у розмірі 100% від суми пенсії позивача щомісячно. У зв`язку з невиконанням набувачем умов договору щодо утримання, догляду, матеріального забезпечення та надання допомоги, позивач змушена звернутися до суду. Просить позов задовольнити. ІІ. Процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2024 року позовну заяву залишено без руху. 28 листопада 2024 року позивачем усунуто недоліки у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2024 року продовжено розгляд справи та призначено підготовче засідання ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Сторони у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача подала заяву про розгляд справи без її участі та надала заяву про уточнення позовних вимог. Відповідач, належним чином повідомлений про судовий розгляд, у судове засідання не з`явився, надав до суду письмові пояснення та не заперечував щодо задоволення позовних вимог, оскільки за станом здоров`я відповідач позбавлений можливості здійснювати покладені на нього обов`язки за договором. 3-тя особа - державний нотаріус Дмитрієва Т.М. в судове засідання не з`явилася. Причини неявки суду не відомі. Відповідно до статті 223 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними матеріалами. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права,які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Судом встановлено, що 23 червня 2000 року між позивачем та відповідачем було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Дмитрієвою Т.М. та зареєстрований у реєстрі за № 1с706. Згідно з умовами договору, позивач передав у власність відповідача квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 36 кв.м. Вказана квартира належить [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Представництвом Фонду державного майна в Ленінградському районі міста Києва 30 травня 1995 року за № 1733, та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 23 червня 1995 року, за № 5887. Відповідно до пункту 5 договору, відповідач зобов`язався довічно утримувати позивача, забезпечувати його харчуванням, одягом, надавати необхідну допомогу, пов`язану з лікуванням, сплачувати комунальні платежі та зберігати житло в належному стані. Також матеріальне забезпечення позивача мало становити 100% від пенсії щомісячно. Відповідно копій документів медичної документації, [PERSON] проводились медичні огляди, тобто позивач потребувала догляду та постійного лікування. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст.. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Згідно з ч.1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. За правилами ст. 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Положення ч.1 ст. 755 ЦК України не містить визначення неналежного виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання, а тому, вирішуючи зазначене питання, суд має враховувати конкретні обставини справи, а також умови договору довічного утримання та положення ст. 651 ЦК України, якою визначені загальні підстави для зміни або розірвання договору. Тлумачення п. 1 ч.1 ст. 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій. Частина друга статті 651 ЦК України визначає, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотними є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Таким чином, для розірвання вказаного договору з вказаних підстав достатньо встановлення факту неналежного виконання набувачем умов договору. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Належним виконанням зобов`язання слід вважати тоді, коли відповідач виконує всі взяті на себе обов`язки за договором. Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилалася на те, що починаючи з 2016 року, Відповідач виїхав із міста Київ, залишивши Позивача одного проживати в квартирі. Відповідач припинив виконувати свої зобов`язання за договором довічного утримання, як щодо матеріального забезпечення, так і догляду. Через це Позивач змушена була звертатися по допомогу до сусідів, які купували продукти харчування та надавали посильну підтримку. До 2022 року стан здоров`я Позивача значно погіршився, а витрати на ліки зросли, що вимагало сторонньої допомоги. Окрім того, накопичилися борги за комунальні послуги, тоді як Відповідач за договором навіть не цікавився життям Позивача. Відповідач переїхав до міста Ізмаїл, Одеська область, і повністю відсторонився від своїх зобов`язань. У результаті Позивача забрала далека родичка. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень ст.ст. 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19. Таким чином, враховуючи вищевикладене позивач вважає за необхідне розірвати договір довічного утримання на її вимогу. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачем не виконувались обов`язки за договором довічного утримання від 23.06.2000 року та враховує заяву відповідачапро визнання позову. На підставі наведеного,

Outcome: approved