Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання права власності на майно за набувальною давністю, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що спірна квартира належала в рівних частинах позивачу, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 17.02.1994 Фондом комунального майна Мінського району м. Києва, проте на даний момент позивачу належить 1/2 частина квартири з урахуванням 1/4 частини в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , яка спадкоємців не мала, при цьому позивач вказує, що вона безперервно проживає та користується вказаною квартирою добросовісно, відкрито, більше 10 років. Позивач звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , проте йому було відмовлено з посиланням на те, що позивач не входить до кола спадкоємців до майна померлої та неможливістю застосування чинного законодавства при оформленні спадщини. Як зазначає позивач, після смерті тітки він продовжує користуватися як своєю часткою квартири, так і часткою, яка на лежала його тітці, інших осіб, які б претендували на спірну частину квартири, немає. Враховуючи викладене, позивач просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22.01.2024 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 29.02.2024, до участі в справі в якості третьої особи залучено [PERSON] . Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28.03.2024 провадження у справі зупинено до набрання законної сили судового рішення у цивільній справі ун. №756/3120/24 (провадження №2-о/756/233/24), яка перебуває на розгляді Оболонського районного суду м. Києва, за заявою [PERSON] , заінтересовані особи: [PERSON] , Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 11.06.2024 провадження у справі поновлено. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19.08.2024 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи міститься відзив Київської міської ради на позов, в якому представник просив розглядати справу за його відсутності, проти задоволення позову заперечував, просив прийняти законне та обґрунтоване рішення відмовивши позивачу у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, свідків, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, квартира [ADDRESS] дійсно належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в рівних долях, на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 17.02.1994 Фондом комунального майна Мінського району м. Києва (а.с.11), що також підтверджується листом КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 19.12.2023 (а.с.28). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом виданого та посвідченого 03.11.2023 державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Тютюн І.М. (а.с.13), [PERSON] є спадкоємцем 1/4 частини квартири [ADDRESS] після смерті її батька [PERSON] . Зі свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданого 24.03.1997 відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського району м. Києва (а.с.21) убачається, що [INFO] померла [PERSON] . Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва від 13.12.2023 (а.с.10), [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] . Згідно звіту про оцінку майна складеного 18.01.2024 ТОВ «Малеас», ринкова вартість об`єкту оцінки - квартири [ADDRESS] становить 2 290 993 грн. (а.с.51-71). У відповідності до постанови приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мартич Є.В. від 08.10.2024, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] з посиланням на те, що позивач не входить до кола спадкоємців до майна померлої та неможливістю застосування чинного законодавства при оформленні спадщини. В ході розгляду справи судом були допитані свідки, зокрема, [PERSON] , який суду показав, що знає [PERSON] та [PERSON] , давно разом служили, в родинних стосунках не перебуває. Свідок вказував, що позивач та [PERSON] проживають у квартирі приблизно з 1982-1983 року, а тітка позивача [PERSON] проживала з 1985 року, у [PERSON] дітей не було, спадкоємців після смерті також. За повідомленням свідка, позивач проживає у спірній квартирі разом з чоловіком та дочкою, вони зареєстровані у ній та постійно користуються квартирою. Щодо існування будь-яких осіб, які б заявляли своє право на частку померлої [PERSON] , свідку невідомо. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що позивач та третя особа приходяться їй батьками, з 1981 року батьки проживають у спірній квартирі, [PERSON] на той час не проживала, а була зареєстрована на початку 1990-х років. На даний час у спірній квартирі проживають свідок, її батьки та донька, донька проживає без реєстрації, користуються спірною часткою. Свідок повідомила, що за життя [PERSON] не мала дітей, інших спадкоємців не було, ніхто не звертався стосовно її частки. Як вказував свідок, матері не видали свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] через те, що діяли інші закони. Стаття 41 Конституції України визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно із п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. У розумінні ст.344 Цивільного кодексу України володілець має бути визнаний таким, що добросовісно заволодів нерухомим майном. Тобто, добросовісність може бути лише результатом фактичної помилки. Оскільки, як встановлено судом в ході розгляду справи, позивачу достеменно було відомо, хто був власником 1/4 частини квартири [ADDRESS] , відсутні підстави вважати, що позивач не знав і не міг знати, що володіє чужою річчю. Таким чином, позивачем обрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Вищезазначене підтверджується правовою позицією Верховного суду України по справі № 539/1605/16-ц від 04.07.2018, де зазначено, що «при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. З точки зору суду, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю (безтитульність володіння). Тобто, виключено набуття права власності на майно за набувальною давністю, яке належить володільцю в силу певного титулу оренди, найму, безоплатного користування, зберігання, оперативного управління, застави тощо. Разом з цим, згідно із роз`ясненнями, викладеними у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто, особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна. У такого володільця право на чуже майно має похідний та обмежений характер. Додатково суд звертає увагу на те, що не лише позивач постійно користується спірним майном, оскільки є інший співвласник та інші постійні користувачі. Також слід відмітити, що з наявних у матеріалах справи доказів убачається, що за твердженням позивача, вона є племінницею [PERSON] але документів на підтвердження родинних зв`язків, матеріали справи не містять. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Частинами 1,2 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Визнання права власності є виключним способом захисту. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Виходячи з вищевикладеного, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд не бере до уваги покази свідків, оскільки як було встановлено судом, вони в певній мірі заінтересовані у результаті розгляду справи. Враховуючи, що позивачем не доведені умови щодо добросовісності та безтитульності володіння квартирою, суд не знаходить законних підстав для визнання за позивачем права власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] за набувальною давністю. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed