Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-12 00:00:00

21.10.2024 до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вказана позовна заява, у якій позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 57415, 76 грн. та судові витрати із сплати судового збору у розмірі 3028,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №В1-277МП від 23.04.2018, є співвласниками майнових прав на квартиру [ADDRESS] . Після введення в експлуатацію, вказаний житловий будинок було передано ТОВ «Експлуатаційна компанія «Комфорт-Майстер» для обслуговування та експлуатації. Оскільки співвласники будинку у встановленому законодавством порядку не визначилися з формою управління ним, то будинок з 09.11.2018 продовжує перебувати на обслуговуванні та експлуатації ТОВ «Експлуатаційна компанія «Комфорт-Майстер». У зв`язку з цим, на централізований основі, ТОВ «Експлуатаційна компанія «Комфорт-Майстер» здійснює утримання і експлуатацію вищезазначеного будинку, фактично виконуючи функції управителя будинку, забезпечуючи надання в будинку житлових послуг, направлених на задоволення господарсько-побутових потреб співвласників даного багатоквартирного будинку, його утримання в належному стані, а також здійснює надання споживачам у ньому комунальних послуг, зокрема, з постачання холодної води та водовідведення, електричної енергії, несе відповідні фінансові витрати й проводить нарахування і збір коштів зі споживачів за надані послуги. У період з грудня 2018 року по серпень 2024 року відповідачам було надано житлово-комунальних послуг на суму 57415,76 грн., у тому числі: послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (УБПТ) на суму 37127,88 грн., послуг з централізованого постачання холодної води (ХВП) на суму 5192,96 грн., послуг з постачання електричної енергії (ЕЕ) на суму 15094,92 грн. Позивач, вказуючи про те, що, оскільки, майнові права на квартиру [ADDRESS] , у яку позивачем надаються житлово-комунальні послуги, належать відповідачам відповідно до умов договору купівлі-продажу майнових прав, останні зобов`язані брати участь у витратах пов`язаних з утриманням майна, що їм належить. Зобов`язання по оплаті вартості житлово-комунальних послуг покладається на споживача законом, проте, відповідачі, які фактично і користувалися усіма послугами, наданими їм позивачем, у порушення вимог чинного законодавства України, не оплачували вартості спожитих комунальних послуг та послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, у результаті чого, заборгованість відповідачів перед позивачем за спожиті житлово-комунальні послуги за період з грудня 2018 року по серпень 2024 року становить суму 57415,76 грн.: послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (УБПТ) на суму 37127,88 грн., послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (ХВП) на суму 5192,96 грн., послуг з постачання електричної енергії (ЕЕ) на суму 15094,92 грн., а тому позивач звернувся до суду. Після виконання судом вимог частин шостої статті 187 ЦПК України, ухвалою суду від 23.10.2024 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом учасників провадження та призначено до розгляду на 10:00 12.12.2024, про що їх повідомлено, у встановленому ЦПК Україні порядку. 11.02.2025 до суду, через систему «Електронний суд» (зареєстровано судом 12.12.2024), представником позивача Костирко Ю.В. подано заяву про розгляд справи у відсутності представника позивача, зазначивши, що позовні вимоги позивач підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Також, 11.02.2024, до суду через систему «Електронний суд» (зареєстровано судом 12.12.2024 відповідачами окремо подано відзиви на позовну заяву, які за змістом є ідентичними та, у яких, заперечуючи проти вимог позивача, вказують про відсутність між позивачем та відповідачами будь-яких договірних відносин, які б могли бути підставою для виникнення таких зобов`язань, а тому вважають, що вимоги позивач є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Водночас, відповідачі, посилаючись на Закон України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набув чинності 02.04.2020, пункт 12 розділ «Прикінцеві положення» ЦК України, постанову Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651, якою відмінено з 24:00 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, вказують, що строки позовної давності не можуть поширюватись на правовідносини, які виникли до 02.04.2020. Також, відповідачі, посилаючись на Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IХ від 15.03.2022, який набрав чинності 17.03.2022, вказують, що до вимог позивача про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги за період з 01.12.2018 по 31.08.2024, необхідність застосування строк позовної давності, у зв`язку чим відмовити у задоволенні позову. У судове засідання, призначене на 12.12.2024, учасники провадження не з`явилися, при цьому, враховуючи право представника позивача надати відповідь на відзиви, строк якого не закінчився, розгляд справи було відкладено на 13.02.2025 на 15:00, про що повідомлено учасників провадження через наявні у них «Електронні кабінети». Так, 16.12.2024 до суду, через систему «Електронний суд» представником позивача Костирко Ю.В., на спростування аргументів відповідачів, викладених ними у відзивах на позовну заяву, подано дві окремі відповіді на кожний відзив, з додатками. Відповіді на відзиви є аналогічними за змістом, а додатки до них ідентичними. Так, представник позивача, у відповідях вказує щодо правомірності надання позивачем послуг у будинку, їх вартості та необхідності, обґрунтованого нарахування заборгованості відповідачам за спожиті ними послугами, незалежно від наявності чи відсутності прямого договору між сторонами, а також викладено заперечення щодо безпідставного застосування строку позовної давності. Відповідачі не скористалися право подати заперечення на відповідь на відзив. У судове засідання, призначене на 13.02.2025, учасники провадження не з`явилися. Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутності учасників провадження, суд враховує, заяву представника позивача про розгляду справи у її відсутності, положення статті 223 ЦПК України, а також те, що відповідачі скористалася правом надати відзиви на позовну заяву, а сторона позивача відповіді на них, при цьому до суду не надходило клопотань від відповідачів про поважність причини неявки до суду та/або про відкладення розгляду справи. Оскільки учасники провадження у судове засідання не з`явилися, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав. \~ \~ \~ \~ Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності із положеннями частини другої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У статті 12 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав №В1-277МП від 23.04.2018, придбали у Приватного акціонерного товариства «Київська пересувна механізована колона-2», у спільну часткову власність майнові права на квартиру [ADDRESS] , на умовах та в порядку, що визначені у цьому Договорі (том 1 а.с. 14). Під майновими правами Сторони договору розумітимуть право набути право власності на Квартиру після введення Об?єкту будівництва в експлуатацію (пункт 1.2. Договору). Квартира має наступні характеристики: № - 277, поверх 12, загальна площа 72,03 кв.м., кількість кімнат 2 (пункт 1.3. Договору). З сертифікату серії ІУ № 163182351721 від 23.08.2018, рішення Виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 339 від 08.11.2018, судом встановлено, що було збудовано та введено в експлуатацію житловий багатоквартирний будинок [ADDRESS] (назва об`єкту будівництва «Комплекс багатоповерхових житлових будинків з вбудовано-прибудинковими приміщеннями по [ADDRESS] ) (том 1 а.с. 15, 16). Як вбачається з витягу з протоколу №362 загальних зборів ТОВ «ДБК-Партнер» від 08.11.2018 вирішено, передати житловий будинок [ADDRESS] (поштова адреса: [ADDRESS] ), в експлуатацію та обслуговування ТОВ «ЕК «Комфорт-Майстер», що підтверджується Актом приймання-передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс від 09.11.2018 (том 1 а.с. 17, 18-20). Відповідно до наказу №47 ТОВ «ЕК «Комфорт-Майстер» від 08.11.2018 «Про заселення, житлового будинку [ADDRESS] », розпочато заселення житлового будинку з 08.11.2018. Прийнято на обслуговування та забезпечено утримання будинку по [ADDRESS] , у відповідності з вимогами «Правил утримання житлового будинку і прибудинкової території» (том 1 а с. 21). Отже, з 08.11.2018 багатоквартирний житловий будинок [ADDRESS] , був переданий з балансу замовника на баланс ТОВ «Експлуатаційна компанія «Комфорт-Майстер». У зв`язку з цим з 08.11.2018 саме ТОВ «Експлуатаційна компанія «Комфорт-Майстер» забезпечувало утримання вказаного багатоквартирного будинку, у квартирі якого під [ADDRESS] відповідачі є споживачами наданих позивачем послуг, оскільки придбали майнові права на неї за договором. Так, відповідно до статті 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов?язує. Майном як особливим об?єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов?язки (частина перша статті 190 ЦК України). Визначення «майно» у частині 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. А тому, з урахуванням положень статті 182 ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності - це не підстава набуття права власності на нерухоме майно, а лише засвідчення державою вже набутого права власності, яке виникло на підставі правочину, акту передачі майна тощо, при цьому факт реєстрації права власності на квартиру є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення речового права, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Так, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Отже, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дає підстави стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №916/2791/13. Також, у постанові від 14.09.2021 у справі №359/5719/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі виконання інвестором власних інвестиційних зобов`язань після завершення будівництва об`єкта інвестування відповідно до вимог закону майнові права інвестора трансформуються у право власності, яке підлягає державній реєстрації за інвестором як первісним власником. Таким чином, придбавши майнові права на квартиру та сплативши за них у повному обсязі відповідачі набули право власності на дане нерухоме майно й всі права та обов?язки щодо утримання та управління вказаним майном перейшли до них з моменту набуття майнових прав. Відсутність у матеріалах справи доказів оформлення відповідачами права власності на квартиру [ADDRESS] , не звільняє їх від обов`язку власника з утримання зазначеного нерухомого майна, а тому вони зобов`язані брати участь у витратах пов`язаних з утриманням майна, що їм належить. Пункти 1, 2, 3, 4 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Між сторонами виник спір щодо невиконання відповідачами обов`язку із сплати за надані позивачем послуги управління багатоквартирним житловим будинком, утримання і експлуатації будинку, а також здійснення надання відповідачам-споживачам у будинку комунальних послуг, зокрема, з постачання холодної води та водовідведення, електричної енергії, які регулюються Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ЦК України, ЖК України тощо. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (тут і далі по тексту у редакції від 10.06.2018, що була чинна на момент отримання позивачем багатоквартирного будинку на баланс та утримання) управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку). Відповідно до частин першої, третьої, п`ятої статті 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором. Умови договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком повинні відповідати умовам типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Якщо зборами співвласників прийнято рішення про укладення договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, такий договір (зміни до нього) підписується співвласником (співвласниками), уповноваженим (уповноваженими) на це рішенням зборів співвласників. Такий договір підписується на умовах, затверджених зборами співвласників, та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками. Відповідно до пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», було визначено, що у разі якщо протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом співвласники багатоквартирного будинку, в якому не створено об`єднання співвласників, не прийняли рішення про форму управління багатоквартирним будинком, управління таким будинком здійснюється управителем, який призначається на конкурсних засадах виконавчим органом місцевої ради, на території якої розташований багатоквартирний будинок. У разі якщо місцевою радою або її виконавчим органом відповідно до законодавства прийнято рішення про делегування іншому органу - суб`єкту владних повноважень функцій із здійснення управління об`єктами житлово-комунального господарства, забезпечення їх утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг, управитель призначається на конкурсних засадах таким органом. У період від оголошення конкурсу з призначення управителя багатоквартирного будинку до моменту визначення переможців конкурсу і укладення договорів про надання послуг з управління багатоквартирним будинком послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій продовжують надавати у відповідних багатоквартирних будинках виконавці таких послуг, які надавали відповідні послуги до початку проведення конкурсу. Таким чином, на момент прийняття в експлуатацію, на баланс та на утримання ТОВ «Експлуатаційна компанія «Комфорт-Майстер» багатоквартирного будинку [ADDRESS] чинним законодавством передбачалося, що управління багатоквартирним будинком здійснюється шляхом прийняття співвласниками будинку відповідного рішення. У разі неприйняття такого рішення та не створення об`єднання співвласників, управління будинком здійснюється управителем, що визначається на конкурсних засадах виконавчим органом місцевої ради. Позивачем підтверджено, що співвласники багатоквартирного будинку [ADDRESS] не приймали рішення щодо форми управління ним, не створювали об`єднання співвласників, а Вишгородська міська рада, на території якої розташований багатоквартирний будинок, не оголошувала конкурс про визначення управителя такого будинку. Разом з тим, законодавством не було визначено правове регулювання ситуацій, що виникають, коли співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про форму управління ним, не створили об`єднання співвласників, а органом місцевого самоврядування не оголошено про початок конкурсу на визначення управителя таким багатоквартирним будинком. У пункті 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» міститься положення, відповідно до якого співвласники багатоквартирних будинків, утримання яких до дня набрання чинності цим Законом здійснювали житлово-будівельні (житлові) кооперативи, продовжують відшкодовувати витрати на утримання відповідних будинків і споруд та прибудинкових територій таким кооперативам до моменту створення в багатоквартирному будинку об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (у тому числі шляхом реорганізації кооперативу) або прийняття співвласниками рішення про форму управління багатоквартирним будинком. Вказаний припис стосується випадків, коли витрати на утримання багатоквартирного будинку здійснювалися кооперативом, однак вміщує в собі правове регулювання вищезазначених ситуацій, при яких співвласники багатоквартирного будинку не визначили форму управління ним, не створили об`єднання, а орган місцевого самоврядування не оголосив про початок конкурсу на визначення управителя. За таких обставин, зважаючи на подібність правовідносин та їх правового регулювання, суд вважає за можливо застосувати вказані приписи за аналогією та прийти до висновку, що у випадку, якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про управління ним, не створили об`єднання співвласників, а орган місцевого самоврядування у встановленому законодавством порядку не визначив управителя, то всі витрати на утримання такого багатоквартирного будинку мають бути понесені установою, організацією чи підприємством, на утриманні (балансі) якого перебуває будинок, а співвласники такого будинку зобов`язані відшкодувати витрати на утримання такого будинку. Оскільки співвласники багатоквартирного будинку [ADDRESS] самостійно у встановленому законодавством порядку не визначили форму управління ним, не створили об`єднання співвласників, а Вишгородська міська рада не визначила управителя у встановленому законодавством порядку, то витрати на утримання вказаного будинку покладаються на ТОВ «Експлуатаційна компанія «Комфорт-Майстер», як товариства, на баланс якого передано будинок при введенні його в експлуатацію, а співвласники такого будинку зобов`язані забезпечити ТОВ «Експлуатаційна компанія «Комфорт-Майстер» відшкодування понесених витрат. Вказані висновки відповідають змісту положень частини другої статті 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», відповідно до яких кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника. Згідно із статтею 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 зі змінами внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 № 45, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний, зокрема: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно визначення у частині першій статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон №2189-VIII) виконавець суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; колективний договір про надання комунальних послуг (далі - колективний договір) - договір про надання комунальних послуг, який укладається з виконавцем комунальних послуг за рішенням співвласників (на умовах, визначених у рішенні співвласників (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками; плата за абонентське обслуговування - платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір) або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем) (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води); послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору; споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб. Положеннями статті 5 Закону №2189-VIII визначено, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг (стаття 6 Закону №2189-VIII). Відповідно до пункту 5 частини другої статті 7 Закону №2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 8 Закону №2189-VIII передбачено права і обов`язки виконавців комунальних послуг та управителів, при цьому, за згодою сторін договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком також може бути передбачено інші права та обов`язки управителя багатоквартирного будинку. Частиною першою статті 9 Закону №2189-VIII передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону (частина перша статті 10Закону №2189-VIII). Статтею 12 Закону №2189-VIII встановлено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач). Порядок та особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання житлово-комунальних послуг визначаються статтями 13-15 цього Закону. Відповідно до частини першої статті 18 Закону №2189-VIII управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором. При цьому, факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, необхідним є доведення факту надання та споживання таких послуг. Відповідна позиція викладене у постанові КГС від 21.04.2020 (справа №910/7968/19). А згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 30.10.2013 у справі №6-59цс13 та у постанові від 15.03.2018 у справі №401/710/15-ц, зобов`язання по оплаті вартості житлово-комунальних послуг покладається на відповідача законом, а відтак відсутність оформленого між сторонами письмового договору на надання таких послуг не може бути підставою для звільнення відповідача від їх оплати. Розділом 5 Закону №2189-VIII встановлено порядок надання житлово-комунальних послуг. Як зазначає позивач, забезпечення безперервного та безперебійного водопостачання і водовідведення будинку та безперебійного і безперевного електропостачання в межах спірних періодів здійснювалося на підставі договорів, укладених між позивачем та ПрАТ «ДБК-4», яке сплачувало вартість спожитих будинком електроенергії та води спеціалізованим виконавцям послуг. При цьому, до акту за березень 2019 до договору про компенсацію витрат з електропостачання фактично увійшли обсяги електроенергії, відпущені на будинок у т.ч. у попередні періоди (з січня по лютий 2019) а до акту за грудень 2020-обсяги у т.ч. за листопад 2020. З січня 2021 електрична енергія на будинок постачалася вже безпосередньо електропостачальною організацією, до договору з якою приєднався позивач. Позивачем надано копії наказів, документів на підтвердження технічних показників будинку, договорів з підрядними організаціями, укладеними з метою утримання та забезпечення цілодобової експлуатації будинку, які є належними доказами здійснення саме позивачем утримання та експлуатації будинку. Здійснення позивачем такого утримання та експлуатації також підтверджується копіями: витягу зі штатного розкладу позивача, наказів по особовому складу, щомісячних актів приймання-передачі виконаних робіт з підрядними організаціями, підписаних та скріплених печатками сторін, актів готовності до опалювального періоду, підписаних між позивачем та місцевою теплопостачальною організацією КП «Вишгородтепломережа», рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02.02.2023. Таким чином, протягом періоду часу з грудня 2018 року по серпень 2024 року ТОВ «Експлуатаційна компанія «Комфорт-Майстер» забезпечувало своєчасне та якісне надання житлової послуги у виді послуги утримання багатоквартирного будинку [ADDRESS] , а саме: прибирання прибудинкової території, сходових кліток, технічне обслуговування ліфтів, систем диспетчеризації, внутрішньобудинкових систем гарячого, холодного водопостачання, водовідведення, теплопостачання, зливової каналізації; дератизація, поточний ремонт тощо. Як встановлено судом, відповідачі у справі є споживачами послуг, наданих управителем багатоквартирного будинку, а з урахуванням викладеним вище, спростовуються аргументи відповідачів про безпідставність вимог позивача, заявлених до них. Так, відповідачі у відзивах не заперечували факту споживання житлово-комунальних послуг, в тому числі, водопостачанням та водовідведенням, електричної енергії, у вказаний позивачем період, а також не надано належних доказів, що ці послуги надавалися будь-якими іншими суб`єктами господарювання, яким відповідачі оплачував вартість таких послуг. Відповідач [PERSON] , у відзиві на позовну заяву вказує адресу місця проживання саме: [ADDRESS] , при цьому у матеріалах справи відсутні відомості про те, що він не є споживачем послуг, наданих позивачем, та, що послуги з утримання багатоквартирного будинку надавалися неналежної якості, несвоєчасно або не надавалися взагалі та/або надавалися іншою організацією, ніж ТОВ «Експлуатаційна компанія «Комфорт-Майстер». Одним з основоположних принципів цивільних правовідносин є добросовісність (стаття 3 Цивільного кодексу України). Добросовісність-це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору, прогнозованістю і передбачуваністю поведінки сторони договору. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із статтею 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 625 ЦК України, передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Оскільки, позивач свої зобов`язання з утримання багатоквартирного будинку виконує у повному обсязі та належним чином, як суб`єкт господарювання, і з 09.11.2018 і до цього часу здійснює централізоване утримання і експлуатацію будинку [ADDRESS] , фактично виконуючи функції управителя будинку та надання житлової послуги з утримання багатоквартирного будинку [ADDRESS] здійснювалося у відповідності до вимог чинного законодавства, послуга надавалася у повному обсязі та в належній якості, зобов`язання по оплаті вартості житлово-комунальних послуг покладається на відповідачів законом. Таким чином, відповідачі зобов`язані оплатити надані послуги, а позивач має право вимагати від відповідачів виконання обов`язку щодо оплати наданих послуг. Оскільки, відповідачі належним чином зобов`язання по оплаті за житлово-комунальні послуги, у них за період з грудня 2018 року по серпень 2024 року утворилася заборгованість у розмірі 57415,76 грн., яка складається із: 37127,88 грн. за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій; 5192,96 грн. за послуги з централізованого постачання холодної води; 15094,92 грн послуг з постачання електричної енергії. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, про задоволення позову ТОВ «Експлуатаційна компанія «Комфорт-Майстер» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, у повному обсязі. Водночас, у відзивах на позовну заяву відповідачами заявлено про застосування позовної давності до вимог ТОВ «Експлуатаційна компанія «Комфорт-Майстер». Так, відповідно до положень статей 256257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Відповідно до частин першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 зроблено висновок, що початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Відповідно до частин першої четвертої статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що порядок виконання зобов`язання відповідачами з оплати житлово-комунальних послуг встановлено шляхом внесення чергових щомісячних платежів. Тому строк позовної давності за кожним таким черговим платежем обчисляється окремо за кожним платежем з моменту його прострочення. Як вбачається з розрахунку заборгованості, перший черговий платіж мав би бути внесений за грудень 2018 року у січні 2019 року. Таким чином, з січня 2019 року розпочалося прострочення виконання зобов`язання з оплати вартості спожитих житлово-комунальних послуг. З урахуванням вищевикладеного, строк позовної давності за черговим платежем за грудень 2018 року закінчився у січні 2022 року. Аналогічний розрахунок перебігу строку позовної давності застосовується і до інших чергових щомісячних платежів з оплати послуг з газопостачання. Відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Карантин на всій території України був запроваджений Постановою КМУ № 211 від 11.03.2020 з 12.03.2020 та у подальшому був неодноразово продовжений. Натомість Постановою КМУ № 651 від 27.06.2023 карантин було скасовано з 30.06.2023. Таким чином, якщо сплив строку позовної давності припадає на період з 12.03.2020 по 30.06.2023, то такий строк продовжується до 30.06.2023. Відповідно загальний строк позовної давності за першим черговим платежем відповідачів, що мав закінчитися у січні 2022 року, був продовжений до 30.06.2023. Водночас, відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 на всій території України з 24.02.2022 запроваджено правовий режим воєнного стану. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 23.07.2024 № 469/2024 воєнний стан в черговий раз було продовжено на 90 діб з 12.08.2024. Таким чином, воєнний стан на території продовжує діяти, в установленому законодавством порядку не скасовувався, що є загальновідомим фактом. У зв`язку з цим строк позовної давності, у тому числі продовжений на строк дії карантину, з 24.02.2022 (запровадження правового режиму воєнного стану) перебуває у стані зупинення. З урахуванням наведеного, строк позовної давності за першим черговим платежем, що був продовжений до 30.06.2023, зупинився ще 24.02.2022. Перебіг строку позовної давності не відновлювався. У зв`язку з цим строк позовної давності за першим черговим платежем не пропущено. Оскільки всі інші зобов`язання з оплати чергових платежів мали місце раніше першого платежу, зважаючи, що строк позовної давності за першим черговим платежем, що був пізніше всіх наступних, не сплив, то відповідно строк позовної давності за іншими платежами також не закінчився. У зв`язку з цим підстав для застосування позовної давності судом не встановлено. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір у сумі 3028,00 гривень. Так, як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.35 постанови №10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Адже солідарне відшкодування судових витрат процесуальним законодавством не передбачено. З огляду на це, суд вважає, що з кожного відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на оплату судового збору в розмірі по 1514, 00 гривень.

Outcome: approved