Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

У серпні 2024 року [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , почергово з кожним з батьків, у такому порядку: два місяці з матір`ю [PERSON] ; два місяці з батьком [PERSON] . І. Позиція сторін у справі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу перебували у фактичних шлюбних відносинах, від спільного проживання мають двох дітей: сина - [PERSON] [INFO] та доньку - [PERSON] [INFO] . Останні п`ять років стосунки між сторонами склались напружені, зі сторони відповідача зникла повага до позивача. Позивач намагалась зберегти сім`ю, однак у зв`язку з агресивною поведінкою відповідача, відсутністю поваги до дружини, зберегти сім`ю не вдалось. Позивач, у зв`язку з фізичним насильством зі сторони відповідача неодноразово зверталася за допомогою до своїх рідних, а також зверталась до поліції. Сторони разом з дітьми проживали до 2021 року в квартирі, яка належить сину відповідача за адресою: [ADDRESS] . Приблизно із серпня 2021 року спільне проживання та відносини між сторонами було припинено, позивач не чинила перешкоди відповідачу у побаченнях з дітьми. На початку березня 2022 року, після повномасштабного вторгнення РФ на територію України, [PERSON] разом з дітьми виїхала до Німеччини, куди потім приїхав і [PERSON] . Відповідач почав кожного дня приїжджати за місцем проживання позивача з дітьми, влаштовувати безпідставні сварки на очах дітей та застосовувати до позивача фізичну силу, зокрема, шляхом побиття при дітях, відбирання документів, грошових коштів, особистих речей, змушуючи проживати однією сім`єю. Позивач зазначає, що через декілька місяців [PERSON] \~ насильно вигнав її із будинку, в якому вона проживала з дітьми, забравши оригінали свідоцтв про народження дітей. Перебуваючи в інші країні і не маючи захисту та можливості забрати своїх дітей, позивач вимушена була повернутись в Україну. Протягом року позивач декілька разів приїздила до Німеччини і намагалася побачитися із своїми дітьми, але відповідач не надав такої можливості. У липні 2023 року відповідач надав згоду забрати 14-річного сина [PERSON] в Україну для проходження медичного обстеження в лікарні Охматдит. Згодом син повернувся до Німеччини, оскільки там йому було призначено хірургічну операцію на нозі. Позивач вказує, що з жовтня 2023 року, після того як позивач відмовила відповідачу проживати з ним, останній змінив місце проживання в Німеччині та заблокував можливість будь-якого спілкування позивачу з дітьми. Позивачу не відомо, де на даний час проживають діти, а неодноразові поїздки позивача до Німеччини не дали результату встановити їх місце перебування. Позивач зазначає, що не має можливості спілкуватися зі своїми дітьми, через що страждає, внаслідок таких переживань захворіла і перенесла хірургічне втручання. Позивач стверджує, що має належні умови проживання за адресою: [ADDRESS] , квартира обладнана для проживання дітей, позивач любить своїх дітей, бажає\~ піклуватись про них. Натомість у відповідача відсутнє житло яке належить йому на праві власності, відсутня робота. У судовому засідання позивач підтримала позовні вимоги, уточнила позов у частині адреси визначення місця проживання дітей, оскільки відповідач з дітьми проживає у Німеччині, вказала, що готова приїжджати до іншої країни з метою побачень з дітьми, а тому просила не визначати адресу місця проживання батьків з дітьми. Відповідач [PERSON] , який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, позов не визнав, вказав, що позивач має іншого чоловіка та не потребує дітей, бо покинула їх. Відповідач заперечив повідомити\~ позивачу та суду місце проживання і навчання дітей в Німеччині, обґрунтувавши це тим, що піклується про безпеку дітей, бо позивач може їх викрасти. В судовому засіданні 06.02.2025р. відповідач\~ покликав до камери молодшу доньку [PERSON] та запропонував їй висловити думку про те з ким із батьків їй краще проживати. При цьому відповідач висловлювався при дитині, що мама хоче вкрасти доньку і вивезти кудись. Також, відповідач в судовому засіданні акцентував увагу на неможливості виконання рішення українського суду на території Німеччини, у судовому засіданні поводив себе зухвало, не вмикав камеру, вимагав роз`яснень, консультацій, уникав відповідей. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 14.08.2024 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання (а.с. 38-39). 19.09.2024 в.о. начальника Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Махаринський Г.В. подав заяву про розгляд справи, призначеної на 19.09.2024, за відсутності представника Служби у справах дітей БМР (а.с. 44). 19.09.2024 на електронну адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи (а.с. 45-53). Ухвалою суду від 19.09.2024 витребувано від Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради висновок щодо вирішення спору про\~ визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] (а.с. 55-56). 04.10.2024 [PERSON] подала заяву про забезпечення позову (а.с. 60-70). Ухвалою судді від 07.10.2024 вжито заходів забезпечення позову шляхом встановлення обов`язку [PERSON] надавати [PERSON] можливість побачень (контакту) з дітьми [PERSON] та [PERSON] , а саме: зобов`язано [PERSON] негайно надавати [PERSON] безперешкодну можливість спілкування, побачення та спільного проведення часу без визначення його тривалості із сином [PERSON] та дочкою [PERSON] , без присутності [PERSON] за місцем проживання\~ або поза межами фактичного місця проживання дітей та необмеженого спілкування із дітьми за допомогою будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку (телефон, відеозв`язок, месенджери, соціальні мережі та інші засоби комунікації) кожен день з урахуванням графіку та режиму дня дітей до набрання чинності рішенням суду у даній справі № 357/11216/24 (а.с. 74-78). 17.10.2024 на електронну адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи (а.с. 81-84). 05.11.2024 відповідач [PERSON] сформував через систему «Електронний суд» заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.89-92). Ухвалою суду від 06.11.2024 задоволено клопотання відповідача [PERSON] \~ про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (а.с. 93-94). 06.11.2024 на електронну адресу суду від начальника Служби у справах дітей БМР Марини Гончарук надійшло клопотання про розгляд справи, призначеної\~ на 07.11.2024 10 год 15 хв., за відсутності представника Служби у справах дітей БМР (а.с. 95-96). 07.11.2024 на електронну адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи (а.с. 97-99). 21.11.2024 представник позивача Крамар О.П. через систему «Електронний суд» подав клопотання про долучення до матеріалів справи доказів (а.с. 105-111). 12.12.2024 на електронну адресу суду від начальника Служби у справах дітей БМР Марини Гончарук надійшло клопотання про розгляд справи, призначеної\~ на 12.12.2024р. 12 год 30 хв., за відсутності представника Служби у справах дітей БМР (а.с. 112-113). 19.12.2024 до суду надано висновок органу опіки та піклування рішення ВК БМР від 10.12.2024 (а.с. 118-120). Ухвалою суду від 06.01.2025, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до розгляду по суті (а.с. 122-124). Заслухавши пояснення сторін,\~ дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками дітей -\~ сина [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно 02.05.2023, серія [NUMBER] (а.с. 11)\~ та\~ доньки [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження, серія [NUMBER] (а.с. 12). Згідно витягу\~ з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади № 15.2-03/17592 від 02.08.2024, позивач [PERSON] зареєстрована з дітьми [PERSON] , [PERSON] , за адресою [ADDRESS] (а.с. 13). Встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що стверджується договором купівлі-продажу квартири від 07.03.2013, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області (а.с. 14-15,16). Згідно витягу з ЄРДР,\~ 06.02.2022 року позивач [PERSON] зверталася до Білоцерківського районного управління поліції ГУНП в Київській області із заявою про притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] в зв`язку із систематичним вчиненням домашнього насильства щодо неї та спільних дітей (а.с.109). Також, 18.07.2024 року позивач подала до Білоцерківського РУП заяву про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 126 КК України (а.с.31) Позивач надала суду довідку про свою освіту, працевлаштування і свій дохід (а.с. 26-30,110). Встановлено, що з березня 2022 року в зв`язку із повномасштабною війною в державі, позивач разом із дітьми виїхала до Німеччини, де діти на даний час і проживають разом з батьком. Позивач не обізнана щодо місця проживання (адреси) своїх дітей, оскільки відповідач самовільно змінив місце їхнього проживання та категорично не повідомляє позивачу адресу проживання в Німеччині. Наведене підтвердили сторони в судовому засіданні. Згідно рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 10.12.2024 року за № 992 орган опіки та піклування дійшов висновку, що є доцільним і таким, що відповідає інтересам дитини, визначення проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] почергово з кожним із батьків в такому порядку : два місяці з матір`ю [PERSON] та два місяці з батьком [PERSON] (а.с.119-120). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати\~ також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частин 1, 2 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. За ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.\~ Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Таким чином, оскільки сину сторін [PERSON] виповнилося вже 16 років, тому він сам обирає собі місце проживання та в силу вищенаведених правових норм, позовні вимоги щодо визначення місця проживання [PERSON] 14.08.2008 року не підлягають до задоволення. Третя особа у справі з вищенаведених підстав не надала суду висновку щодо вирішення судового спору в даній справі відносно неповнолітнього [PERSON] . Щодо вирішення судом спору, в частині, визначення місця проживання малолітньої [PERSON] [INFO] , то суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з такого. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права й інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Згідно ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У ч. 1 ст.157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Відповідно до ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. В ст.150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так у вказаній статті зазначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частини перша, друга статті 15 ЗУ «Про охорону дитинства»). Згідно ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В ч. 2 цієї ж статті вказано, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Міжнародні та національні норми права не містять норми, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. В даному випадку, зважаючи на вік [PERSON] , якій виповнилося\~ 6 років та, зважаючи на те, що дитина проживає в Німеччині, не виявилося можливим провести з нею співбесіду в присутності психолога, із встановленням дійсного психоемоційного стану дитини. Наразі, дитина сприймає ситуацію зі слів свого батька, під його повним контролем і впливом. Отже, судом встановлено, що відповідач діє не в інтересах дитини. В судовому засіданні відповідач повідомляв доньці, що мати хоче її викрасти і лише насильно можна в нього забрати дитину до матері. Відповідач повідомив суду, що змінив місце проживання дітей, щоб позивач не мала можливості зустрічатися з ними і вивезти їх з Німеччини. Отже, батько [PERSON] ,\~ без згоди матері\~ змінив місце проживання доньки та наділив себе пріоритетним\~ становищем щодо участі у її вихованні та місці проживання, навчання. Відповідач не повідомляє місце знаходження навчального закладу де навчається донька, позивач позбавлена можливості брати участь у виборі/обговоренні\~ навчального закладу для доньки. Відповідач не надав жодного доказу в спростування позиції позивача. Відповідно до частини першої, шостої\~ статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. ( Висновок ВС викладений у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17). У постанові від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, провадження\~ № 61-44680ск18, Верховний Суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Таким чином, задовольняючи позов в частині визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , суд враховує висновок органу опіки та піклування, а також, суд враховує вік, стать дитини та інтереси самої [PERSON] . Встановленим є те, що сторони\~ не можуть порозумітися та добровільно визначити місце проживання їхньої доньки, існує спір. При визначенні місця проживання дитини, суд враховує, що позивач працевлаштована,\~ має дохід, переймається вихованням, навчанням та майбутнім своєї доньки. Суд звертає увагу на ту обставину, що не дивлячись на неприязні відносини, що склалися між сторонами, позивач не заперечує участь батька у вихованні і спілкуванні з донькою та пропонує почергове проживання доньки з батьками, по 2 місяці з кожним. Суд вважає, що запропонований варіант проживання дитини буде в інтересах малолітньої [PERSON] \~ та не порушить рівність прав батьків щодо дитини. Однак, суд зауважує, що даний порядок проживання доньки сторін може існувати певний період та в подальшому потребуватиме перегляду з урахуванням інтересів дитини та графіку її навчання, оскільки батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з метою забезпечення саме інтересів малолітньої [PERSON] , враховуючи її вік та психологічний стан, а також країни проживання її батьків, можливо визначити місце проживання дитини почергово з батьками, які\~ найбільш оптимально зможуть забезпечити спокійні та належні умови проживання, виховання і навчання доньки. Наведений порядок проживання дитини\~ не призведе до втрати прихильності дитини до обох батьків, забезпечить\~ їй право на безперешкодне спілкування з обома батьками та не призведе до втрати дитиною знання мови свого народу, традицій, поваги до своєї Батьківщини. Також, суд вважає за потрібне в рішенні попередити батьків дитини, про обов`язковість виконання ними своїх батьківських обов`язків стосовно малолітньої доньки лише в її інтересах. Згідно ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі в сумі 1816 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial