Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] через представника - адвоката Сосненко К.С. звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд визнати [PERSON] такою, яка втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Власником нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] (житлова площа 29, 7 кв. м., загальна площа 45,3/0,75 кв. м., кімнат 2, на 4 поверсі 5-ти поверхового будинку) була [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті власника нерухомого майна та свідомого власного бажання інших зареєстрованих осіб змінити місце реєстрації, у відповідності до витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщення наразі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані лише [PERSON] та [PERSON] . Позивач звертався до органів державної влади та місцевого самоврядування, зокрема комунальних підприємств, установ та організацій для отримання правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності [PERSON] на нерухоме майно (квартиру), зокрема, отримував акти та довідки, які б підтвердили факт того, що його мати - [PERSON] не проживає за вказаною адресою вже багато років. Так, позивач звернувся до Дніпровської районної суду міста Києві державної адміністрації зі зверненням про видачу копії ордеру на житлове приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . У відповідь позивачу направлено відповідний лист від 04 січня 2022 року № 103-103/Ч-607-4537 та повідомлено, що згідно п. 72 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради міністрів Української РСР від 11 грудня 1984 року № 470, при вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації, тому надати ордер - неможливо. Надалі, з метою зміни власника особового рахунку та укладання договору утримання будинків, споруд та прибудинкової території позивач 18 листопада 2022 року звернувся до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією надано відповідь від 29 листопада 2022 року № 103-103/Ч-749/1-5880 в якій повідомлено, що для зміни власника особового рахунку за адресою: [ADDRESS] необхідно звернутись в ЖЕД-404 для написання заяви особи, яка бажає переоформити особовий рахунок із підписанням членів сім`ї, які надають згоду на переоформлення, що посвідчується начальником ЖЕД, а тому наразі, змінити власника особового рахунку немає можливості. З метою зміни договору найму на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , позивач звернувся до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва». У відповідь на звернення позивача, останньому направлено лист від 103/45-199 від 25 січня 2023 року про те, що серед наданих позивачем документів наявний витяг з реєстру територіальної громади міста Києва № 14834122 від 12 травня 2021 року, згідно якого за адресою: [ADDRESS] зареєстровані дві повнолітні особи. Згода другої (відповідача) відсутня серед наданих позивачем документів. З огляду на вищезазначене вбачається, що позивач не має можливості вчинити будь-які дії з нерухомим майном, зокрема переоформити особовий рахунок через відсутність відповідача за місцем реєстрації вже майже 10 років. Відповідач не проживаючи за місцем реєстрації, квартирою не цікавиться, речей або інших цінностей у квартирі не має, покинула житло добровільно. Крім того, відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла не приймає участі, зокрема поточний та капітальний ремонт здійснює позивач за власний кошт. На думку позивача, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 квітня 2024 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. (а.с.35-38) Копію ухвали суду про відкриття провадження у справі було надіслано за зареєстрованим місцем проживання відповідача (а.с.39), проте докази отримання відповідачем копії ухвали суду про відкриття провадження у справі в матеріалах справи відсутні. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідач не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивачем стверджується, що власником квартири за адресою: [ADDRESS] була [PERSON] , яка померла [INFO] . Проте в матеріалах справи відсутні докази перебування вказаної вище квартири у власності будь-якої особи (здійснення приватизації житла тощо). Судом установлено, що згідно витягу № 14834122 від 12.05.2021 року з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , станом на 12.05.2021, зареєстровано 2 особи з наступними датами: [INFO] (дата реєстрації 05.05.1981); [INFO] (дата реєстрації 02.11.1989). (а.с. 23) Факт реєстрації позивача [PERSON] , [INFO] , та відповідача [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] з вказаних вище дат також підтверджується витягом з реєстру Київської територіальної громади (а.с.11) та відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА (а.с. 34). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки (частина друга статті 64 ЖК Української РСР). У статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. З Акту від 21.10.2015, складеного сусідами: [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , підписи яких засвідчені начальником ЖЕД 403, вбачається, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає. (а.с. 22) З Акту від 18.08.2021, складеного сусідами: [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , підписи яких засвідчені начальником ЖЕД 403, вбачається, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] дійсно фактично не проживає з 2015 року по час складання акту. (а.с. 21) З Акту від 03.06.2022, складеного сусідами: [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , підписи яких засвідчені начальником ЖЕД 403, вбачається, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] дійсно фактично не проживає з 2015 року по час складання акту. (а.с. 18) З Акту від 12.09.2022, складеного сусідами: [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , підписи яких засвідчені начальником ЖЕД 403, вбачається, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] дійсно фактично не проживає з 2015 року по час складання акту. (а.с. 19) Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України) Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст. 80 ЦПК України) В силу положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність визначених законом підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки позивачем надано достатньо доказів, які б дозволили дійти обґрунтованого висновку про те, що відповідач дійсно без поважних причин не проживає в спірній квартирі тривалий час - понад шість місяців до звернення з даним позовом до суду. За змістом ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. На ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплат і судового збору в розмірі, визначеному ч. 1 та 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» - в сумі 968,96 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved