Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-10 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 271\~845,08 грн. заборгованості за невиконання відповідачем умов договору підряду та понесені судові витрати. В обґрунтування позову посилається на те, що 10.12.2023 між позивачем та [PERSON] було укладено договір підряду №3. Відповідно до Розділу 1 Договору, [PERSON] зобов`язався побудувати для [PERSON] модульний будинок, згідно погодженого сторонами проекту планування у термін 30 календарних днів з моменту підписання договору. Згідно з пунктом 2 Договору загальна вартість робіт за договором становить 9725,00 доларів США у гривневому еквіваленті за курсом продажу долара по відношенню до гривні відповідно до середньозваженого курсу на готівковому ринку, згідно даних опублікованих на сайті Національного банку України на день здійснення розрахунку. Згідно з п. 2.1 Договору встановлено порядок оплати, зокрема: 6000 доларів США під час підписання сторонами договору, 1725 доларів США по готовності будинку, 2000 доларів США після прибуття будинку на місце установки. На виконання замовлення позивач передав відповідачу кошти в сумі 5560 Євро, що еквівалентно 5988 доларів США відповідно до п. 2.1 Договору, що підтверджується письмовою розпискою від 10.12.2023, які вважаються авансовим платежем відповідно до пункту 2.3 Договору. Проте [PERSON] не надав та не повідомив про готовність робіт, чим прострочив виконання зобов`язання на більш ніж 9 місяців. Зважаючи на значне прострочення виконання умов договору, у позивача відпав інтерес у виконанні підрядником [PERSON] договору, а тому просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості в розмірі 271845,08 грн., з яких: 249963,70 грн. основного боргу; 16144,51грн. - інфляційне збільшення основного боргу; 5736,87 грн. - 3% річних. Судові витрати також просить стягнути з відповідача, зазначаючи, що докази витрат на професійну правничу допомогу буде надано протягом 5 днів після ухвалення рішення суду. 18.10.2024 відкрито провадження в зазначеній справі та призначено підготовче судове засідання, яке неодноразово відкладалось. 28.01.2025 від представника позивача надійшли письмові пояснення де зазначено, що в процесі виконання підрядником [PERSON] робіт за договором, [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] зі своїми корективами до проекту модульного будинку, просив вносити відповідні зміни та виконувати додаткові роботи, що в свою чергу спричинило пропуск строків прийому-передачі виконаних робіт. Оскільки такий пропуск виник не з вини відповідача, вважають що заявлені позовні вимоги в частині сплати штрафних санкцій, в тому числі інфляційних нарахувань та 3% річних було нараховано неправомірно та задоволенню не підлягають. Основний борг, що є еквівалентом 5560 Євро за офіційним курсом НБУ станом на день надання пояснень визнає. Підготовче судове засідання просять проводити за відсутності відповідача та його представника. Ухвалою від 28.01.2025 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 11.02.2025. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просить його задоволити. Відповідач та його представник позов визнали частково, не заперечивши щодо стягнення з відповідача суми основного боргу. В частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат просять відмовити, оскільки індексації підлягає лише зобов`язання, яке визначене в національній валюті. В той же час, згідно договору підряду, сторони обумовили ціну такого договору в іноземній валюті. Звертає увагу, що зобов`язання було не виконане саме з вини позивача, який постійно вносив корективи до проекту модульного будинку, просив вносити відповідні зміни та виконувати додаткові роботи. Зазначив, що такі корективи та зміни вносились позивачем усно, оскільки так було зазначено в договорі. Крім цього, будь-яких доказів понесення витрат на правову допомогу позивачем не надано, а тому просять в зазначеній частині позову відмовити. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 10 грудня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір підряду №3 на побудову модульного будинку, згідно погодженого Сторонами проекту планування. Відповідно до п. 1 Договору, підрядник зобов`язується виконати роботи у термін 30календарних днів з моменту підписання договору. Згідно з пунктом 2 Договору загальна вартість робіт за договором становить 9725,00 доларів США у гривневому еквіваленті за курсом продажу долара по відношенню до гривні відповідно до середньозваженого курсу на готівковому ринку, згідно даних опублікованих на сайті Національного банку України на день здійснення розрахунку. Згідно з п. 2.1 Договору встановлено порядок оплати, зокрема: 6000 доларів США під час підписання сторонами договору, 1725 доларів США по готовності будинку, 2000 доларів США після прибуття будинку на місце установки. На виконання замовлення позивач передав відповідачу авансові кошти в сумі 5560 Євро, що еквівалентно 5988 доларів США відповідно до п. 2.1 Договору, що підтверджується письмовою розпискою від 10.12.2023. Таким чином, позивач виконав свої зобов`язання за договором в частині сплати коштів під час підписання договору, а відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, проти чого відповідач не заперечує. Згідно з п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовник), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Відповідно до статей 526, 530, 610, 611 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відтак, враховуючи те, що між сторонами виникли договірні правовідносини з приводу повернення авансу, який позивач сплатив на виконання умов договору в розмірі 5600 євро, а відтак у відповідача виник обов`язок виконати умови такого договору, однак, як встановлено, та не заперечується відповідачем, останній умов договору не виконав, а відтак, позов в частині стягнення сплаченої суми авансу в розмірі 5600 євро, що еквівалентно 249963,70 грн. (згідно розрахунку складеного позивачем, який відповідачем не оспорено) підлягає до задоволення. Що стосується вимоги про стягнення 3% річних за невиконання зобов`язання, суд виходить з того, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Суд враховує, що між сторонами існує грошове зобов`язання щодо повернення авансу, тому до спірних відносин застосовуються положення ч. 2 ст. 625 ЦК України. За таких обставин суд знаходить підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних в сумі 16144,51 грн. (згідно представленого позивачем розрахунку, а.с. 7). Що стосується доводів відповідача про те, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК, суд виходить з того, що тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань, а не щодо договорів підряду. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 249963,70 грн. + 16144,51 грн. = 266108,21 грн. Вирішуючи позов в частині стягнення інфляційних втрат, суд виходить з того, що статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року N 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Такі висновки викладені у постанові ВП ВС від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16, у постанові КЦС ВС від 3 березня 2021 року у справі № 130/2604/18. В даному ж випадку, сторони у договорі підряду визначили ціну договору саме в іноземній валюті, а відтак, суд не знаходить підстав для стягнення інфляційних втрат на користь позивача. Доводи представника позивача про те, що позов пред`явлено в національній валюті не спростовують ані зазначених висновків суду, ані умов укладеного між позивачем та відповідачем договору підряду та розписки про отримання саме грошових коштів відповідачем на виконання таких умов в іноземній валюті. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Оскільки позов задоволено частково, а тому на підставі вимог ст. 141 ЦПК України на користь позивача підлягає до стягнення понесені ним та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 2174,76 грн. за подання позовної заяви, що стверджується платіжною інструкцією від 15.10.2024, а.с. 15. Разом з тим, частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. В позовній заяві позивачем зазначено, що попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи 30000,00 грн. витрати на правничу допомогу. У випадку задоволення позовних вимог докази понесення зазначених витрат позивачем буде подано впродовж 5-ти днів після ухвалення судового рішення. Крім того, суд звертає увагу, що за загальним правилом ст. 141 ЦПК України питання щодо судових витрат суд вирішує у рішенні або ухвалі. Як виключення з цього правила, частиною 8 цієї статті передбачено можливість вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Однак, така можливість допускається лише за наявності поважних причин неможливості надати до закінчення судового розгляду докази понесених судових витрат. Таким чином, для вирішення питання про судові витрати після завершення розгляду справи та постановлення судового рішення судам необхідно було з`ясувати наявність для цього поважних причин, які б перешкоджали позивачу подати докази їх понесення до закінчення судових дебатів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31 березня 2021 року по справі №1640/2913/18. Будь-яких обґрунтувань поважності причин, які б перешкоджали до закінчення судового розгляду надати докази понесених судових витрат позивачем не зазначено і таких не встановлено судом. Доводи представника позивача, що Акт виконаних робіт буде підписано після ухвалення судового рішення, що унеможливило подати такі докази, не є об`єктивною та поважною причиною неподання таких доказів до закінчення судового розгляду. За таких обставин суд не заходить підстав для призначення судового засідання з вирішення питання про судові витрати та встановлення позивачу строку для подання доказів щодо їх розміру у відповідності до вимог п. 5 ч. 6 ст. 265 ЦПК України. Відтак, підстав для стягнення таких витрат у заявленому позивачем розмірі 30000 грн., судом не встановлено.

Outcome: approved