Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-02 00:00:00

У вересні 2024 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області із позовом до Служби у справах дітей та сім`ї Виконавчого комітету Фастівської міської ради (далі - відповідач), третя особа: Фастівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у якому просив суд визнати його батьком [PERSON] , [INFO] , внести зміни до актового запису про народження дитини в частині зазначення батька та зобов`язати третю особу внести такі зміни. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2008 року позивач разом із [PERSON] проживали однією сім`єю, але у зареєстрованому шлюбі не перебували. [INFO] в них народився син [PERSON] , але відомості про батька записані на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. Сім`я проживала у квартирі у [ADDRESS] , син відвідував дитячий садок у с. Мала Снітинка, у подальшому був учнем Фастівської початкової школи №11, далі навчався у Фастівській гімназії №10. З початком повномасштабного вторгнення росії на територію України у 2022 році [PERSON] з Захарієм виїхали за межі України, перебували вони у м. Хабралеон, провінція Уельва, Іспанія. [INFO] [PERSON] померла. У подальшому Захарію встановлено статус дитини-сироти. Наказом Служби у справах дітей та сім`ї Виконавчого комітету Фастівської міської ради №10 від 24.07.2024 року Захарія тимчасово влаштовано до родини позивача. Батьківство [PERSON] підтверджується висновком молекулярно-генетичного дослідження. На даний час син проживає з позивачем та перебуває на його утриманні. Оскільки мати дитини померла, оформити батьківство позивача у іншому, ніж у судовому порядку, неможливо, що змушує позивача звернутись до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні не заперечувала проти вимог позовної заяви. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, але в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника, де вказано про відсутність заперечень проти позову. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності (ч. 1 та ч. 3 ст. 211 ЦК України). Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Осаулової Н.А. від 18.09.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 04.11.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання про виклик і допит свідків. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04.11.2024 року у даній справі було зупинено провадження та призначено у судово-генетичну експертизу. 22 січня 2025 року на адресу суду від Київського міського бюро судово-медичної експертизи надійшов висновок експерта №103-237-2024. Ухвалою суду від 23.01.2025 року поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 03.02.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши зібрані в справі письмові докази, вважає за можливе вимоги позову частково задовольнити з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] у с. Мала Снітинка Фастівського р-ну Київської обл., про що 17 вересня 2011 року складено відповідний актовий запис №17, батьками якого вказано [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Дані про батька були записані на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебували. [INFO] [PERSON] померла (свідоцтво про смерть, видане відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Уельва 06.09.2022 року бланк №5274694/22) (а.с. 11). Рішенням Виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області №105 від 20.02.2023 року [PERSON] , [INFO] , встановлено статус дитини-сироти (а.с. 14). Наказом Служби у справах дітей та сім`ї Виконавчого комітету Фастівської міської ради №10 від 24.07.2024 року [PERSON] тимчасово влаштовано до родини [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , на підставі заяви [PERSON] та акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї (а.с. 15). Згідно наданої довідки Малоснітинського старостинського округу від 09.09.2024 року №04.2-21/134, за адресою [ADDRESS] дійсно проживав без реєстрації з 2008 року по березень 2022 року [PERSON] . У зазначений період за цією ж адресою були зареєстровані про проживали [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [INFO] . Згідно характеристик [PERSON] , з 22.09.2023 року по 01.03.2015 року він відвідував Малоснітинський ЗДО «Веселка», мав охайний вигляд, був доглянутим та у повній мірі забезпечений необхідними речами, до садочка дитину приводили та забирали мама [PERSON] та тато [PERSON] (а.с. 23). У 2017-2018 н.р. Захарій навчався у Фастівській початковій школі №1, протягом років навчання батько [PERSON] приймав активну участь у житті сина: відвідував уроки, свята, цікавився навчанням дитини, регулярно приводив та забирав дитину із школи (а.с. 24). Згідно висновку експерта Київського міського бюро судово-медичної експертизи №103-237-2024, від 14.01.2025 виконаного на підставі ухвали суду від 04.11.2024 року, вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] складає величину не менш ніж 99,9% - біологічне батьківство вважається доведеним. Згідно з ч.2 ст. 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Відповідно до ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. При цьому, за ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Згідно ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 126 СК України, походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Як передбачено ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Оскільки мати [PERSON] померла, батьківство [PERSON] щодо [PERSON] не може бути встановлено у позасудовому порядку шляхом звернення до відповідного органу реєстрації актів цивільного стану з відповідною заявою. При цьому, як передбачено п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказував, що необхідність захисту третіх осіб може виключати можливість змусити їх пройти будь-яке медичне обстеження, а саме ДНК-тест. Зокрема, якщо третьою особою є дитина (див., зокрема: MIKULIC v. CROATIA, № 53176/99, § 64, ЄСПЛ, 07 лютого 2002 року, BAGNIEWSKI v. POLAND, № 28475/14, § 54, ЄСПЛ, 31 травня 2018 року). Оскільки у матеріалах справи наявний відповідний висновком про підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] , зазначена обставина є доведеною, а тому, підлягає визнанню за даним судовим рішення. Згідно ст. 134 СК України, на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Згідно з підпунктом 2.13.1 пункту 2.13, пунктом 2.16 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793 (далі - Правила), підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Зміни, доповнення, виправлення вносяться в паперові носії актових записів цивільного стану та одночасно до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Відповідно до пункту 2.16.4 розділу ІІ Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 №96/5, на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Отже, рішення суду про визнання батьківства є підставою для внесення зміни до актового запису про народження. У той же час, у даному випадку, суд не вправі саме зобов`язувати третю особу вносити зміни до актового запису про народження №17 від 17 вересня 2011 року про те, що позивач [PERSON] є батьком [PERSON] , оскільки рішення суду про встановлення батьківства із зазначенням необхідних даних є підставою для внесення відповідних змін у актовий запис, а додаткове покладення зобов`язання на державний орган внести зміни в актовий запис про визначення батька дитини та видати нове свідоцтво не є необхідним. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Основною метою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема закріплених в ст.8 є право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання гарантій кожній особі в тому числі права на повагу її житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання « вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» ( рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймачів та членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v Cyprus від 18.02.1999 року). При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Таким чином, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial