Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-11 00:00:00

25 грудня 2024 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 11 квітня 1986 року [PERSON] із [PERSON] уклали шлюб. Спільних дітей від шлюбу у подружжя не було. Відносини між ними не склались та фактично припинились з лютого 2000 року. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 17 січня 2005 року. У період після фактичного припинення шлюбних відносин [PERSON] було придбано, зокрема, частку квартири по [ADDRESS] та домоволодіння по [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу квартири від 02.10.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М., зареєстровано в реєстрі за №8486, [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] . Відповідно, вони були співвласниками даної квартири. [PERSON] померла [INFO] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.10.2008р. посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ярославцевою І.В., зареєстровано в реєстрі за №4-2948, спадкоємцем [PERSON] , яка померла [INFO] , є її дочка [PERSON] та спадкове майно, на яке в указаній часті видано свідоцтво складається з 1/2 частки квартири [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу від 12.06.2006 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , остання набула у власність домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. [PERSON] , є рідною сестрою [PERSON] та її спадкоємцем за законом. У встановлений законом шестимісячний строк після смерті [PERSON] позивач звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Спадкоємцем за заповітом є її донька - [PERSON] , однак, від прийняття спадщини вона відмовилася. Приватним нотаріусом позивачеві роз`яснено, що видача свідоцтва про право на спадщину щодо частки квартири [ADDRESS] можливо лише на частину, оскільки зазначена квартира придбана у період шлюбу [PERSON] із [PERSON] , тому, як зауважив нотаріус, квартира вважається спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON] . Однак, зазначена частка квартири, хоч і придбана у період шлюбу, але за особисті кошти [PERSON] , оскільки подружжя на момент її придбання вже більше трьох років проживали окремо, спільного господарства не вели, мали роздільний бюджет, їх сім`я розпалася остаточно, що, власне, і призвело до оформлення розірвання шлюбу 17.01.2005 року. Звертає увагу, що квартиру [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу [PERSON] придбала 02.10.2003 року. Просить суд визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] ; визнати частку квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] 25 грудня 2024 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. 03 лютого 2025 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, раніше надала заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі. Зазначила, що позовні визнає, не заперечує проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі. Від відповідача [PERSON] відзиву на позовну заяву на адресу суду не надходило. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та допитавши свідків, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступні підстави. Судом встановлено, що 11 квітня 1986 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.12). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 17 січня 2005 року, що підтверджується довідкою Відділу реєстрації актів цивільного стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська №1888/03-46 від 17.01.2005 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за №22 (а.с.13). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 02.10.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М., зареєстровано в реєстрі за №8486, [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] . Відповідно, вони були співвласниками даної квартири (а.с.14). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.10.2008р. посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ярославцевою І.В., зареєстровано в реєстрі за №4-2948, спадкоємцем [PERSON] , яка померла [INFO] , є її дочка [PERSON] та спадкове майно, на яке в указаній частці видано свідоцтво складається з 1/2 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 16). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим 02 липня 2024 року (а.с. 20). Відповідно до заповіту від 05 листопада 2008 року [PERSON] заповіла все свої майно [PERSON] (а.с. 17). Статтею 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України встановлено, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Частиною 6 ст.57 СК України встановлено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3 ч.1 ст.57 СК України). Частиною 1 ст.60 СК України передбачено, що \~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.\~\~ Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як: час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Тлумачення статті 60\~СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також частиною 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За приписами\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на положення\~ст.77 ЦПК України\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною 2\~ст.78 ЦПК України\~передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В судовому засіданні було допитано свідків: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили той факт, що станом на 2003 рік [PERSON] вже тривалий час не мешкала разом із [PERSON] та не підтримувала з ним сімейних відносин, а також факт набуття [PERSON] частини квартири [ADDRESS] за особисті кошти. Таким чином, частини квартири [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] , а відтак позовні вимоги в частині визнання частки квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] підлягають задоволенню. Стосовно визнання за [PERSON] права власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] суд зазначає наступне. Статтями 16 ЦК України передбачено,\~що кожна\~особа має\~право звернутися\~до суду\~за захистом\~свого особистого\~немайнового або\~майнового права\~та інтересу.\~Способами захисту\~цивільних прав\~та інтересів\~можуть бути визнання права. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1223\~ЦК України\~встановлено,\~що право\~на спадкування\~мають особи,\~визначені у\~заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265\~цього Кодексу. Згідно ст.328\~ЦК України\~право власності\~набувається на\~підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 657 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу) встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.220 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу), у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. \~ \~ \~ \~З наданого\~позивачем договору\~купівлі-продажу\~житлового будинку\~ [ADDRESS] від\~12\~червня 2006\~року вбачається,\~що він\~не посвідчений\~нотаріально,\~а відтак\~даний договір\~є нікчемним,\~що унеможливлює\~задоволення позовної\~вимоги про\~визнання за\~ [PERSON] \~права власності\~на домоволодіння,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~в порядку\~спадкування за\~законом після\~смерті [PERSON] . Враховуючи вищенаведене та

Outcome: partial