Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.11.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER] . 26.04.2023 року шлюб між сторонами розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, серія [NUMBER] . Під час перебування у зареєстрованому шлюбі, за спільні гроші, подружжям була набута квартира [ADDRESS] , право власності на яку зареєстроване за відповідачем, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 30.07.2012 року, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 10.10.2023 відповідачем був поданий відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилався на те, що як він, так і позивачка на даний час проживають на підконтрольній території. Доступу до квартири він не має. Перевірити вартість квартири не має можливості. Позивач у судове засідання не з`явилася. На адресу суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином. Крім відзиву інших клопотань до суду від відповідача не надходило. У зв`язку з чим, суд відповідно до положень ст. 178 ч.8 ЦПК України вирішує справу за наявними в ній матеріалами. У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Ухвалою суду від 25.11.2023 відкрито провадження у справ. Розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14.12.2023 було частково задоволено клопотання представника відповідача та призначено оціночно-будівельну експертизу. Провадження у справі було зупинено. 01.02.2024 ухвалою суду відновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі. 08.02.2024 ухвалою суду задоволено клопотання науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про проведення експертизи у строк, що перевищує 90 календарних днів. Постановою Запорізького апеляційного суду від 28.08.2024 було скасовано ухвалу суду від 14.12.2024 і направлено справу для продовження розгляду до суду І інстанції. Ухвалою суду від 09.09.2024 було відновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 30.09.2024 було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши всі представлені докази в сукупності, суд дійшов до такого висновку. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено що 06 листопада 2010 року Дніпрорудненською міською радою Василівського району Запорізької області, між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, прізвище чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] , актовий запис № 161, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 10). Шлюб було розірвано 26.04.2023, про що свідчить відповідне свідоцтво, серії [NUMBER] (а.с. 11). В період шлюбу подружжям була набута квартира [ADDRESS] , право власності на яку зареєстроване за відповідачем, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 30.07.2012 року, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 12-16). Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України, де дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Частиною третьою статті 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із статтею 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 зазначено, що вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] було придбано під час перебування в шлюбі позивачки та відповідача, тому являється спільною сумісною власністю подружжя. При поділі цього майна підстав для відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя суд не вбачає і виходить з того, що частки дружини та чоловіка є рівними. Заперечуючи проти позовної заяви, відповідач лише зазначав, що не згоден із оцінкою спірної квартири. Разом з цим даний факт не вливає на саме право спільної сумісної власності та рівність часток подружжя у цій власності. Дані обставини відповідачем не оспорювалися. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання за позивачкою у порядку поділу спільного майна подружжя права приватної власності на частину квартири [ADDRESS] . Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір. На підставі\~наведеного,\~

Outcome: approved