Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

01.11.2024 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначив, що проживав з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, за час якого у них народився спільний син [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що з червня 2022 року відповідачка проживає окремо, має іншу сім`ю та виховує новонароджену дитину. Відповідачка не приділяє будь-якої уваги їх спільній дитині, не цікавиться життям і долею сина, не проявляє щодо дитини материнської уваги та турботи, а також не спілкується з дитиною, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не цікавиться побутовими умовами. У свою чергу, він здійснює догляд за сином, матеріально утримує його, забезпечує усім необхідним. Вважає, що відповідачка свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. Враховуючи наведене, просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, які викладені у позовній заяві, просили задовольнити їх у повному обсязі. Відповідачка щодо задоволення позову заперечувала. Суду пояснила, що спілкується з дитиною, цікавиться його навчанням, придбаває для нього одяг, він приходить до неї в гості. Представник відповідача у судовому засіданні зазначила, що позивачем не доведено свідоме тривале нехтування її довірителькою своїми батьківськими обов`язками та враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у задоволенні позову просила відмовити. Представник третьої особи щодо задоволення позову заперечував. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась спільна дитина -син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.5). На даний час прізвище [PERSON] змінено на « [PERSON] (а.с. 54). Після припинення між сторонами відносин малолітній [PERSON] , [INFO] , залишився проживати разом зі своїм батьком- позивачем [PERSON] , а відповідачка [PERSON] проживає окремо від них. В обґрунтування заявлених позовних вимог про позбавлення батьківських прав [PERSON] вказує, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та матеріальному утриманню їх спільної дитини, у зв`язку з чим він ставить питання перед судом про позбавлення відповідача батьківських прав щодо їх спільної дитини. Як вбачається із довідки КЗ ЗСО «Луцький ліцей №1» Луцької міської ради №302 від 02.10.2024 року, [PERSON] , [INFO] , є учнем 6-А класу. Батько, [PERSON] , протягом навчання сина систематично цікавиться поведінкою та успішністю своєї дитини, відвідує батьківські збори та бере участь у житті класу. Мама, [PERSON] , протягом навчання сина в освітньому закладі не з`являлась, успіхами дитини не цікавилася (а.с.8). Відповідно до довідки ВРФРБ «Рубіж» від 07.10.2024 року [PERSON] протягом 2023 - 2024 років є членом Волинської регіональної федерації рукопашного бою «Рубіж» групи етапу початкової підготовки. Його регулярну участь у навчально-тренувальному процесі (відвідуванні тренувань, участі у змаганнях та інших заходах) здійснюється за організаційної та фінансової підтримки його батька - [PERSON] , який забезпечує участь [PERSON] у зазначених заходах та регулярно сплачує добровільні членські внески відповідно до Статутуту ВРФРБ «Рубіж» (а.с. 9). Покликаючись на вищевказані докази у своїй сукупності сторона позивача просила задовольнити позовні вимоги про позбавлення відповідачки батьківських прав. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Сімейним кодексом України (далі - СК України) у ст. 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із ч. ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Пунктами 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом та допускається лише у виняткових випадках і тоді, коли змінити безвідповідальне ставлення батьків щодо виховання дітей, спілкування з ними неможливо, і лише за наявності винної поведінки таких батьків. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція прав людини) (п. 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі - Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», п. 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється ст. 8 Конвенції прав людини і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано ст. 8 Конвенції прав людини. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої та малолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (ст. ст. 1, 9 Конвенції про права дитини). Статтею 8 Конвенції прав людини гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення ст. 8 Конвенції прав людини, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (п. 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. При цьому в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року в справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах: від 02.11.2020 року у справі № 552/2947/19 (провадження № 61-12144св20); від 02.12.2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20) та інші. Так, допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка є хресною [PERSON] , суду пояснила, що [PERSON] належним чином виконує свої обов`язки відносно сина, дбає про нього, купує одяг, спільно проводить час. Разом з тим, допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка є сусідкою позивача, суду пояснила, що неодноразово бачила спільні прогулянки відповідачки із сином. На переконання суду, вищевказані обставини достовірно свідчать про те, що відповідач [PERSON] не байдуже ставиться до своєї малолітньої дитини. У свою чергу, рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 44-1 від 15.01.2025 року було затверджено висновок Служби у справах дітей Луцької міської ради № 372 від 30.12.2024 року «Про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] » Як слідує із висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради «Про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] » № 372 від 30.12.2024 року Служба у справах дітей Луцької міської ради, враховуючи інтереси дитини, вважає за не доцільне позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки фактів свідомого ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання сина не встановлено (а.с.42-44). Також, суд приймає до уваги те, що відповідачка в ході здійснення даного провадження прибувала у кожне судове засідання, а також заперечувала щодо задоволення позову, що свідчить про її інтерес до дитини та не бажання розривати з нею зв`язок. Враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав з огляду на недоведеність стороною позивача виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батьківських прав. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав.

Outcome: dismissed