Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

16 грудня 2024 року через систему «Електронний суд» [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов обґрунтовано тим, що 26 жовтня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. 17 грудня 2021 року Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції було видано свідоцтво серії [NUMBER] про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. За час перебування в шлюбі сторони набули у спільну сумісну власність за кошти подружжя майно, однак на сьогоднішній день вони не домовились про порядок поділу майна. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд визнати спільною сумісною власністю її та відповідача [PERSON] наступне майно: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 18,0 кв. м; квартиру [ADDRESS] , загальною площею 128,9 кв. м; машиномісце № [NUMBER] , що знаходиться в підземному паркінгу за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 12,8 кв. м; машиномісце № [NUMBER] , що знаходиться в підземному паркінгу за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 15,7 кв. м; машиномісце № [NUMBER] , що знаходиться в підземному паркінгу за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 13,7 кв. м; автомобіль марки «Mercedes-Benz», модель «GLE 43 AMG», 2018 року випуску, д. н. з. [NUMBER] ; автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «LT 35» 2002 року випуску, д. н. з. [NUMBER] , та визнати за кожним із них право власності на частини вказаного майна. В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями позовну заяву передано на розгляд судді Кирильчук І. А. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 24 грудня 2024 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання ухвали. 27 грудня 2024 року до суду надійшли матеріали на усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 31 грудня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання з викликом сторін на 23 січня 2025 року на 10:00 год. Встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення цієї ухвали, протягом якого він має право подати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 178 ЦПК України. Відповідач у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подав. У зв`язку із неявкою відповідача у судове засідання 23 січня 2025 року підготовче судове засідання було відкладено на 06 лютого 2025 року на 10:00 год. У судове засідання, призначене на 06 лютого 2025 року, з`явився представник позивача - адвокат Шайко С. В., який позов підтримав та просив його задовольнити. У судове засідання, призначене на 06 лютого 2025 року, з`явився відповідач [PERSON] , який позов визнав у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Пояснив, що дійсно зазначене позивачем у позовній заяві майно, придбано ними у період шлюбу та є їх спільним сумісним майном, тому підлягає поділу між ними у рівних частинах. Відповідно до положень частин третьої-четвертої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Оскільки відповідач визнав, пред`явлений позов і визнання позову не суперечить закону, тому суд, враховуючи положення положень частин третьої-четвертої статті 200, статті 206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, прийнявши визнання позову відповідачем, оскільки це не буде суперечити закону і не порушуватиме прав сторін та свобод чи інтересів інших осіб, вважає, що позов доведений та обґрунтований і його необхідно задовольнити в повному обсязі. До такого висновку суд дійшов з наступного. Судом установлено, що 26 жовтня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. 17 грудня 2021 року Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції було видано свідоцтво серії [NUMBER] про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. За час перебування в шлюбі [PERSON] та [PERSON] набули у спільну сумісну власність як подружжя наступне майно: - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 18 кв. м, зареєстрована за позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 05 травня 2017 року; - квартиру [ADDRESS] , зареєстрована за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 25 травня 2017 року; - машиномісце № [NUMBER] , що знаходиться в підземному паркінгу за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване за позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 02 лютого 2021 року; - машиномісце № [NUMBER] , що знаходиться в підземному паркінгу за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване за позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 02 лютого 2021 року; - машиномісце № [NUMBER] , що знаходиться в підземному паркінгу за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване за позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 02 лютого 2021 року; - автомобіль марки «Mercedes-Benz», модель «GLE 43 AMG», 2018 року випуску, д. н. з. [NUMBER] , зареєстрований за відповідачем 31 січня 2019 року; - автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «LT 35» 2002 року випуску, д. н. з. [NUMBER] , зареєстрований за відповідачем 18 листопада 2014 року. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. У справі, що розглядається, встановлено, що спірне майно, а саме, квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , машиномісця № № [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] та автомобілі марки «Mercedes-Benz», модель «GLE 43 AMG», 2018 року випуску, та марки «VOLKSWAGEN», модель «LT 35» 2002 року випуску, були придбані за час шлюбу сторін. Враховуючи, що жодна зі сторін не заперечувала та не спростовувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, суд вважає обґрунтованими доводи позовної заяви про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, незважаючи на те, що титульним власником відповідно до правовстановлюючих документів визначений позивач (на квартиру [ADDRESS] , машиномісця № № [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] ) та відповідач (на вкартиру № [NUMBER] та автомобілі марки «Mercedes-Benz», модель «GLE 43 AMG», 2018 року випуску, та марки «VOLKSWAGEN», модель «LT 35» 2002 року). Вирішуючи спір про спосіб поділу спільного майна подружжя, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частинами першою-другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. У справі, що розглядається, позивачем заявлено вимогу про визнання за кожним із подружжя права власності на частини спільного сумісного майна подружжя. Відповідач із запропонованим позивачем варіантом поділу спільного майна погодився, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи суб`єктний склад, предмет та підстави позову, суд не вбачає підстав для відмови у прийнятті визнання позову, оскільки таке визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та поділу майна подружжя у спосіб, запропонований позивачем, та підтриманий відповідачем. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання цього позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 15 140,00 грн. Частиною першою статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач позовні вимоги визнав, суд на підставі частини першої статті 142 ЦПК України вважає за необхідне повернути позивачу з державного 50% судового збору сплаченого за подання цього позову, тобто 7 570,00 грн, тоді як решта судового збору у сумі 7 570,00 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved