Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

05.11.2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зменшення розміру аліментів, в якому просив зменшити розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на підставі судового наказу Цент рального райнного суду м.Миколаєва від 27.04.2018 року у справі № 490/2337/18 на корсить [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , з 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно на 1/8 частину щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 % прожиткового мінімумум для дитини відповідного віку. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно наказу командира військової частини від 20.03.2023 року його призначено на посаду заступника командира роти з морально-психологічного забезпечення роти вогневої підтримки з штурмового батальйону ВЧ, на сьогодні він перебуває в районі бойових завдань, про що надаються відповідні докази( накази компадування військової частини). Він сплачує на утримання сина щомісячно більше 29 000 грн, що на його думку є завеликим розміром, що підтверджуєтьяс карткою для виплат позивача. Проте ЗУ "Про прожитковий мінімум"на поточний рік визначено прожитовий мінінмум для дитини 6-18 років у розмірі 3 196 грн, незважаючи на це позивач сплачує аліменти в 9,5 разів більшому розмірі , ніж це необхідно для нормального функціонування організму дитини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування , враховуючи що мати дитини також має обов`язки щодо утримання сина. Його матеріальне становище змінилося через ті обставини, що він зараз перебуває в ЗСУ, де велика частина коштів йде на власні витрати в частині витрат на харчування, оренду житла в районі виконання бойових завдань у Донецькій області тощо- тобто у нього збільшилися витрати , які він здійснює на утримання себе за весь час повномасштабного вторгнення рф, отже він не може забезпечити свої сьогоденні потреби, не говорячи вже про допомогу матері. Його матеріальний стан суттєво змінився, оскільки стрімко зросли ціни на продукти харчування, послуги та одяг, оренди житла, отже кошти з щомісячної винагороди мають все більше випадків їх витрат на потреби під час несення служби. Проте він не заперечує щодо сплати аліментів в гідному для дитині розмірі. Посилаючись на норми діючого сімейного заокнодавства, міжнародні норми в сфері захисту прав дітей, судову практику, просить про задоволення позову. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 11.11.2024 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання . Ухвалою суду від 20 січня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовну заяву підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила , повідомлялася судом належним чином. Згідно з ч. 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Враховуючи викладене, суд, до початку розгляду справи по суті, визнав можливим її розгляд за відсутніості учасників справи, на підставі наявних у ній доказів. На підставі ч. 2 ст.247ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з відсутністю учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з чч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як убачається з положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка ратифікована Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91, зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно із частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частини 7, 8 статті 7 СК України). Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі статтею 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до положень статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до частини 1 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до частини 5 статті 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Частиною 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Судом встановлено, що позивач та відповідачка [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . На підставі судового наказу у справі № 490/2337/18 , виданого 27.04.2018 року Центрального районного суду м. Миколаєва , стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , ІНН [NUMBER] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 30.03.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. З відомостей бухгалтерського обліку [PERSON] за період 01.2024-08.2024 року вбачається, що за вказаний період з грошовіого забезпечення позивача стягувалися аліменти у розмірі 25244-31960 грн щомісячно, при щомісячному грошовому забезпеченню у розмірі від 102515,31 грн до 143 705,57 грн. Інших утримань, крім обов`язкових податків та зборів , не вбачається. Позивачаем до суду надано копії Наказів командира війстькової частини про перебування позиваач з 03.10.2022 року в районі виконання бойових завдань у складі особового складу військової частини та загалом перебування його на відповідній посаді офіцерського складу з березня 2023 року. Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач посилається на те, що з нього стягнуто на утримання сина , що наразі більше ніж в 9 разів перевищує прожитковий мінмумум на диту відповідного віку, що є занадто багато для дитини. При цьому посилаєтьяс на зміну свого матеріального становища в звязку з понесенням додаткових витарт на своє харчування та інше матеріальне забезпечення в зоні бойових дій. При цьому свої витрати позивач не підтверджує взагалі ніяким чином, навіть не зазначає ні про їх розмір, ні складові. При цьому він посилається на те, що в принципі прожитковий мінімум ,встановлений законодавством для дитини відповідного віку, має забезпечувати його синові нормальнео функціонування організму дитини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування . Але жодних пояснень чому прожитковий мінінмум, встановлений для працездатних громадян на рівні 3028 грн на місяць , не може забезпечити його повсякденні потреби - тим більше , що на задоволення його потреб у нього залишається більше, ніж в 20 разів більше грошових коштів. Суд зазначає, що стаття 192 СК України дійсно передбачена можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійні підстави для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасного настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. Враховуючи приписи ст. 12 ЦПК України саме позивач повинен був довести обставини, які мають значення для вирішення спору за ст. 192 СК України, надати відповідні докази, що позивачем зроблено не було. Проте, належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які в розумінні ст. 192 СК України, можуть свідчити про наявність підстав для зменшення розміру аліментів, матеріали справи не містять. Отже, враховуючи інтереси дитини, яка має право на належні умови для всебічного розвитку, освіти, виховання, на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, відсутність підстав для зменшення аліментів, оскільки належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено зміни матеріального або сімейного стану, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати покладаються на позивача, який звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір".

Outcome: dismissed