Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом у якому просив визначити місце проживання його дітей [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~та [PERSON] ,\~ [INFO] , разом із батьком та встановити факт проживання, повного утримання та самостійного виховання дітей без участі матері. В обґрунтування позову зазначив, що від шлюбу з відповідачкою мають дітей [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~та [PERSON] ,\~ [INFO] , які проживають разом з позивачем в [ADDRESS] . Відповідачка дітьми не піклується, не займається їхнім розвитком, у зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду із вказаним позовом. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, також надала суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що позовні вимоги визнає. Розглянувши позовну заяву та перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони мають спільних дітей [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~та [PERSON] ,\~ [INFO] . Сторонами не заперечується та вбачається з матеріалів справи, зокрема із заяви відповідачки про визнання позовних вимог, факт, що діти на даний час проживають разом із батьком за адресою: [ADDRESS] . Позивач є військовослужбовцем, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] . Між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір від 26.11.2024, бланк НТР 122548, зареєстрованого в реєстрі за №3573, про визначення місця проживання дітей, обов`язку їх утримання та участі у їх вихоанні, відповідно до якого сторони домовилися, що дти проживають разом з батьком та перебувають на повному його фінансовому забезпеченні та утриманні. З довідок вбачається, що [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~є учнем\~2-Б\~класу ОЗО\~«Білогородський ліцей\~№1»\~Білогородської сільської\~ради Бучанського\~району Кіївської\~області,\~а також\~групові тренування\~з тенісу\~з січня\~2023\~року,\~та [PERSON] ,\~ [INFO] , відвідує КЗ «Білогородський заклад дошкільної освіти «Барвінок» Білогородської сільської ради, а також навчається у навчальному центрі «Успіх». Оплату за навчання дітей здійснює позивач. Стаття 161\~СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1ст.\~29\~ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1ст.141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 1ст.\~161\~Сімейного кодексу\~України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161\~СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Таким чином, із урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки позивачем створені всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей, відповідачка позовні вимоги визнає.

Outcome: approved