Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Яготинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визначення часток у праві спільної сумісної власності, відповідно до вимог якого просить: визначити, що розмір часток у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , у її співвласників: [PERSON] ( [INFO] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ), [PERSON] ( [INFO] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ), [PERSON] ( [INFO] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ), [PERSON] ( [INFO] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) - є рівними, тобто по 1/4 частці у кожного. Ухвалою від 07.11.2024 року відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого засідання, а ухвалою від 05.12.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Сторона позивача в судові засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідачі в судові засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку, згідно з вимогами ст. ст. 128, 130 ЦПК України; через канцелярію суду подали заяви про розгляд справи за їх відсутності та визнання позову. Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Виходячи із цих положень процесуального закону, у разі визнання позову суд ухвалює рішення про задоволення позову виключно за наявності законних підстав для його задоволення, а також, якщо така дія не суперечить закону. Проте, в цьому випадку у справі, що розглядається, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України). Позивач звернувся з позовом про визначення часток у праві спільної сумісної власності, який обґрунтовано положеннями ст. 357 (Визначення часток у праві спільної часткової власності), ст. 368 (Право спільної сумісної власності), ст. 370 (Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності), ст. 372 (Поділ майна, що є у спільній сумісній власності). В обґрунтування позову зазначив, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS] . Вказана квартира перебуває у спільній сумісній власності, а тому здійснення права спільної сумісної власності відбувається в порядку ст. 369 ЦК України - тобто за згодою всіх співвласників. Проте, як вбачається із свідоцтва про право власності на майно, частки співвласників не визначено. З цих підстав позивач просить визначити, що розмір часток є рівними (по 1/4 частці у кожного). До позовної заяви додано лише копію свідоцтва про право власності на житло від 31.10.1996 року, в якому вказано, що воно посвідчує, що квартира за адресою [ADDRESS] належить на "праві приватної, спільної (сумісної)" власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Квартира приватизована згідно із Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Також зазначено, що свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 30.10.1996 року № 159, яке до позовної заяви не додано і клопотання про його витребування не заявлено. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17). У певних випадках спосіб захисту імперативно "прив`язаний" до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін "встановлений законом" означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 ЦК України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 ЦПК України вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту. Завданням цивільного\~судочинства є\~саме ефективний\~захист порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів.Такий\~захист можливий\~за умови,\~що права,\~свободи чи\~інтереси позивача\~власне порушені,\~а учасники\~використовують цивільне\~судочинство для\~такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)). Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності. Важливою також є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність, тобто можливість за наслідком застосування засобу захисту відновити, наскільки це можливо, порушені права та інтереси позивача. Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який, враховуючи характер спірних правовідносин та обставини справи, здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні) (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 910/12832/21). Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. У частині першій статті 368 ЦК України зазначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У частині першій та другій статті 370 ЦК України зазначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки з майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до частин першої-третьої статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Виходячи із обставин справи, що розглядається, позивач стверджує, що його право спільної сумісної власності підтверджено належними і допустимими доказами, а саме правовстановлюючим документом, і це право фактично ніяким чином не оспорюється відповідачами (жодних доказів цього суду не надано), тому визначення його рівної частки (1/4 частки) у спільній сумісній власності, яка до того ж ніким не оспорюється, не потребує додаткового визначення судовим рішенням. З позовом про виділ/поділ майна, що є у спільній сумісній власності, позивач не звертався. Водночас, в силу ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) зроблено висновок, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. При цьому, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки предметом позову у цій справі є визначення, що частки чотирьох учасників у спільній сумісній власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , є рівними (тобто по 1/4 частці у кожного). Задоволення таких позовних вимог про визначення часток рівними у спільної сумісної власності, яка вже закріплена у частині другій статті 370 ЦК України, не призведе до поновлення прав позивача, відновлення володіння, користування або розпорядження ним зазначеним майном, а отже, такі вимоги не є ефективним способом захисту права позивача, яке потребуватиме додаткових засобів захисту, тобто повторного звернення до суду. При цьому суд зазначає, що виходячи з обставин цієї справи, належним способом захисту позивача буде звернення до суду з вимогами про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, відповідно до статті 370 ЦК України, чи з іншими вимогами, передбаченим чинним законодавством, які ефективно захищають право позивача у разі його порушення і не потребуватиме повторного звернення до суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Крім того, у абзацах першому та третьому пункту 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" судам роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідні висновки щодо застосування відповідних норм права викладені в постанові Верховного Суду від 12.05.2021 року у справі № 127/15389/20-ц. Суд враховує, що за приписами статей 15, 16 Цивільного кодексу України способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів та вплив на правопорушника. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16. Іншими словами це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 зі справи № 310/11024/15-ц. Суд зазначає про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного захисту залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспоренення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Близька за змістом правова позиція міститься у низці постанов Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 зі справи № 338/180/17, від 11.09.2018 зі справи № 905/1926/16, від 19.05.2020 зі справи № 916/1608/18, від 11.01.2022 зі справи № 904/1448/20. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, у тому числі, щодо можливого порушення прав чи інтересів у майбутньому, натомість висновки суду мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Водночас позивачем не доведено порушення відповідачами його прав та інтересів; позовна заява не містить жодного обґрунтування, що право позивача порушується, невизнається або оспорюється відповідачами; жодних доказів про це не містять й матеріали справи. При цьому, як вже зазначалося, визначення часток рівними у спільної сумісної власності, що вже закріплено у частині другій статті 370 ЦК України, не є ефективним способом захисту. Наведене є самостійною підставою для відмови в позові. Судовий збір відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України покладається на позивача.

Outcome: dismissed