Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-02 00:00:00

05.08.2024 року [PERSON] звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», за участі третіх осіб: приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчого напису, вчиненого 04 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, зареєстрований в реєстрі за №2818, про звернення стягнення на предмет іпотеки, нерухоме майно квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] таким, що не підлягає виконанню, з посиланням на протиправність та незаконність вказаного виконавчого напису. В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що приватний нотаріус не пересвідчився у безспірності боргу, а також порушив строк вчинення виконавчого напису, встановленого ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2024 року, цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л. В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 07.08.2024 року вищевказану цивільну справі прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час та місце підготовчого судового засідання з повідомленням сторін по справі. Визначено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву, а також визначено третім особа строк на надання письмових пояснень. Одночасно, ухвалою суду позивача [PERSON] на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнено від сплати судового збору за пред`явленим позовом. У позовній заяві, позивачем заявлено клопотання про витребування доказів, яке ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 05.09.2024 року задоволено частково, витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни належним чином завірену копію виконавчого напису вчиненого 04.10.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, зареєстрованого в реєстрі за №2818, а також належним чином завірені копії усіх документів без виключення, що слугували підставою для його вчинення. 31.10.2024 року від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни надійшла відповідь про неможливість надати належним чином засвідчену копію виконавчого напису №2818 від 04.10.2019 року та документів, на підставі яких його вчинено, оскільки виконавчий напис та документи на підставі яких було його вчинено у відповідності до Акту від 03.01.2023 року №10 знищено у зв`язку із закінченням строку їх зберігання. 15.10.2025 року від Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» надійшов відзив на позовну заяву, сформований в системі «Електронний суд» 14.10.2024 року, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву на позовну заяву, відповідач посилається на те, що позивачем до позову не надано контррозрахунку або доказів невідповідності чи відсутності боргу перед банком станом на момент вчинення виконавчого напису з урахуванням додаткової угоди №1 до кредитного договору від 04.07.2023 року, платіжних документів на підтвердження повного або часткового виконання зобов`язань за укладеним кредитним договором саном на день вчинення виконавчого напису. Позивачем не спростовано ані факту наявності заборгованості перед банком за кредитним договором, ані розміру боргу зазначеного у виконавчому написі. Окрім того, відповідач у відзиві зазначив про неможливість застосування в даному випадку положень ст. 432 ЦПК України, які регулюють питання визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого документу, який виданий судом, натомість в даному випадку предметом спору виступає виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом. У підготовчому судовому засіданні, призначеному на 18 грудня 2024 року, судом без видалення до нарадчої кімнати ухвалено закрити стадію підготовчого провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відритому судовому засіданні. У судове засідання, призначене на 03.02.2025 року з`явився представник позивача - Ошарін Данііл Сергійович, який підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Відповідач до судового засідання, призначеного на 03.05.2025 року не з`явився, однак у відзиві зазначив щодо здійснення розгляду справи без його участі. Треті особи у судове засідання також не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, однак в матеріалах справи наявні заяви про здійснення розгляду справи за їх відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.03.2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №ODG0GA00000082, у відповідності до умов якого банк надав останньому кредит в розмірі 45000,00 доларів США на наступні цілі: споживчі цілі, а також 2568,00 доларів США на оплату страхових платежів у випадках і в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом процентів в розмірі 0,92% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1.5% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, відсотків за дострокове погашення кредиту у відповідності до п. 3.11 цього договору і винагороди за проведення додаткового моніторингу, відповідно до п.6.2 цього договору. Того ж дня, 26.03.2007 року [PERSON] , як майновий поручитель [PERSON] уклала з Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», договір іпотеки квартири предметом якого є надання останньою в забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором від 26.03.2007 року №ODG0GA00000082 в іпотеку нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , яка складається в цілому з однієї житлової кімнати, житловою площею 16,8 кв.м., загальною площею 55,3 кв.м. та належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 08.06.2006 року (справа №2-3718/2006); зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН», номер запису: 3197, в книзі: 200пр-43 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 17.01.2007 року за реєстраційним №13197852, згідно витягу №13251122 про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого КП «ОМБТІ та РОН» 17.01.2007 року. Вказаний договір іпотеки квартири посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С. В. 26.03.2007 року та зареєстрований в реєстрі за №1172. Також у позовній заяві зазначено, що позивачем було реалізовано право на звернення до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості кредитним договором №ODG0GA00000082 від 26.03.2007 року та виселення, за наслідком розгляду якого рішенням Київського районного суду міста Одеси від 28.02.2013 року по цивільній справі №1512/2141/2012, позовні вимоги ПАТ КБ «Приват Банк» до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення та виселення задоволено, яке ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21.05.2013 року залишено без змін. Також представником позивача під час виступу зі вступним словом було повідомлено про наявність даного рішення суду. У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Приймаючи вказане, у відповідності до положень ч.7 ст. 81 ЦПК України, судом здійснено перевірку щодо наявності судових рішень за наслідком розгляду цивільної справи №1512/2141/2012 у Єдиному державному реєстрі судових рішень, який перебуває у вільному доступі, за наслідком чого встановлено перебування в провадженні Київського районного суду міста Одеси вказаної цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення та виселення, з яким позивач звернувся до суду 14.02.2012 року. За наслідком розгляду вказаної справи, Київським районним судом міста Одеси 28.02.2013 року ухвалено рішення суду, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Приват Банк» до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення та виселення, задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ODG0GA00000082 від 26.03.2007 року, в розмірі 72\~830,30 (сімдесят дві тисячі вісімсот тридцять доларів США, тридцять центів), що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення (1 дол. США = 7.993 гривень) складає 582\~132,59 (п`ятсот вісімдесят дві тисячі сто тридцять дві) грн. 59 копійок - звернуто стягнення на квартиру загальною площею 55.30 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 26.03.2007 р.) ПАТ КБ «Приватбанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені Відповідача договору купівлі- продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, за ціною визначеною договором іпотеки або на підставі оцінки майна суб`єкта оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні на цей від майна, на час укладення договору купівлі-продажу, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселено відповідачів [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21.05.2013 року, вказане рішення Київського районного суду міста Одеси від 28.02.2013 року залишено без змін, за наслідком чого рішення суду по цивільній справі №1512/2141/2012 набрало законної сили 21.05.2013 року. За наслідком чого, судом встановлено, що позивач 14.02.2012 року вчинив дії з метою реалізації предмету іпотеки за договором іпотеки квартири від 26.03.2007 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ODG0GA00000082 від 26.03.2007 року, яка становила в сумі 72\~830,30 доларів США, що складало еквівалент 582\~132,59 грн., в судовому порядку за рішенням суду, що передбачене ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Також судом встановлено, що 04.10.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, за наслідком звернення АТ КБ «Приватбанк», вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі №2818, про звернення стягнення на нерухоме майно квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , яка є майновим поручителем [PERSON] за кредитним зобов`язанням перед АТ КБ «Приватбанк» згідно кредитного договору № ODG0GA00000082 від 26.03.2007 року. З виконавчого напису вбачається, що звернення стягнення застосовується з метою задоволення вимог кредитора та погашення загальної суми заборгованості за кредитним договором № ODG0GA00000082 від 26.03.2007 року, яка становить в сумі 305648 доларів США 99 центів, що у відповідності до курсу НБУ станом на 10.05.2019 року становить еквівалент 8023148 гривень 45 копійок, яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 37132,53 долара США; заборгованості за відсотками 74890,01 доларів США; комісії 7906,20 доларів США; пені 185720,25 доларів США. У виконавчому написі засвідчено, що строк за який провадиться стягнення становить з 26.03.2007 року по 10.05.2019 року. Виконавчий напис набирає чинності з дня його реєстрації в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, тобто з 04.10.2019 року, та має бути пред`явлений до виконання протягом трьох років з дня його вчинення, згідно ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження».\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ На підставі вказаного виконавчого напису, 02.02.2022 року державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Пигель Р.-С. І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №68436569 з примусового виконання виконавчого напису №2818 від 04.10.2019 року, у відповідності до якого боржником є [PERSON] . В рамках виконавчого провадження, державним виконавцем винесено постанови: про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 02.02.2022 року; про арешт майна боржника від 02.02.2022 року; про арешт коштів боржника від 07.02.2022 року; про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 26.07.2022 року; про стягнення виконавчого збору від 04.08.2023 року. За письмовою заявою стягувача АТ КБ «Приватбанк», 04.08.2023 року державним виконавцем в рамках виконавчого провадження ВП №68436569 винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Згодом, 04.08.2023 року державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Положай В. Є. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №72445887 щодо стягнення виконавчого збору в розмірі 802664,84 грн. в рамках виконання постанови ВП №68436569 від 04.08.2023 року про стягнення виконавчого збору, виведену в окреме провадження. В ході виконавчого провадження ВП №72445887, державним виконавцем відносно боржника [PERSON] винесено ряд постанов, а саме: про арешт коштів боржника від 04.08.2023 року; про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 04.08.2023 року; про арешт майна боржника від 10.08.2023 року; про арешт коштів боржника від 16.05.2024 року. Судом також встановлено, що 04 липня 2023 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №ODG0GA00000082 від 26.03.2007 року, відповідно до умов якого банк здійснив прощення частини заборгованості, яка виникла за договором в частині заборгованості по сплаті основного боргу на 24620,16 доларів США, процентів 74965,34 доларів США, процентів за ст. 625 ЦК України 0,00 доларів США, по сплаті комісії 7830,00 доларів США та 3600,00 грн., пені в сумі 222357,19 доларів США, судових витрат на 8612,81 грн. за умови виконання умов додаткової угоди та договору. Сторони встановили на дату підписання додаткової угоди заборгованість за договором у розмірі 12512,37 доларів США, що складає заборгованість за основним боргом 12512,37 доларів США (в еквівалентні за курсом НБУ 457560,00 грн.), процентів 0,00 доларів США, процентами за ст. 625 ЦК України 0,00 доларів США, комісією 0,00 доларів США, пенею 0,00 доларів США, судовими витратами 0,00 грн. Так, [PERSON] 04.07.2023 року виконано умови додаткової угоди №1 до кредитного договору №ODG0GA00000082 від 26.03.2007 року, укладеної з АТ КБ «ПриватБанк» 04.07.2023 року та сплачено заборгованість в розмірі 12512,37 доларів США (в еквівалентні за курсом НБУ 457560,00 грн.), що вбачається з наявних в матеріалах справи копій квитанцій до платіжної інструкції на суми 157600, грн. та 300000,00 грн. 19.07.2023 року АТ КБ «ПриватБанк» видало довідку, про те, що [PERSON] станом на 19.07.2023 року не має заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк». Позивачка будучи незгодною з вказаним виконавчим написом від 04.10.2019 року, вчиненим до підписання додаткової угоди № 1 до кредитного договору №ODG0GA00000082 від 26.03.2007 року, укладеної 04.07.2023 року, звернулась до суду з цим позовом. За загальним правилом статей\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Правовідносини, які виникли між сторонами по справі регулюються ЗУ «Про іпотеку», ЗУ «Про нотаріат», ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2012 року №296/5 (в редакціях на момент вчинення виконавчого напису). Як вже судом встановлено, оспорюваний виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , вчинено 04.10.2019 року на підставі договору іпотеки квартири від 26.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С. В. укладеного між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», з метою погашення заборгованості за кредитним договором №ODG0GA00000082 від 26.03.2007 року. Відповідно до п. 22 договору іпотеки квартири від 26.03.2007 року, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 16.7.1, 16.7.2, 16.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. В разі продажу предмету іпотеки на публічних торгах іпотекодержатель відповідно до Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» здійснює реалізацію предмета іпотеки у порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів №1448 від 22.12.1997 року, якщо інше не передбачене законодавством на день реалізації предмету іпотеки. При зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодились, що початкова ціна предмету іпотеки встановлюється в розмірі 50% від його вартості згідно п. 11 цього договору. Іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки за ціною, вище зазначеної в цьому пункті. Отже, як вбачається з умов договору іпотеки квартири сторонами погоджено звернення стягнення як в безспірному порядку, на підставі виконавчого напису нотаріуса так і в судовому, шляхом звернення до суду з відповідним позовом. У відповідності до Закону України «Про іпотеку», тут і надалі в редакції станом на момент підписання договору, іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з\~положеннями ст.\~3\~вказаного Закону,\~іпотека виникає\~на підставі\~договору,\~закону або\~рішення суду.\~До іпотеки,\~яка виникає\~на підставі\~закону або\~рішення суду,\~застосовуються правила\~щодо іпотеки,\~яка виникає\~на підставі\~договору,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У відповідності до ч. 1 ст. 33 Закону, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених\~статтею 12\~цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 3. ст.33 Закону). Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Згідно зі\~ст. 87\~Закону України\~«Про нотаріат», в редакції станом на момент вчинення виконавчого напису, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88\~вказаного Закону\~визначені умови\~вчинення виконавчих\~написів.\~Відповідно до\~приписів цієї\~статті,\~нотаріус вчиняє\~виконавчі написи,\~якщо подані\~документи підтверджують\~безспірність заборгованості\~або іншої\~відповідальності боржника\~перед стягувачем\~та за\~умови,\~що \~з дня\~виникнення права\~вимоги минуло\~не більше\~трьох років,\~а у\~відносинах між\~підприємствами,\~установами та\~організаціями \~не більше\~одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Умови вчинення виконавчого напису містить й Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Так,\~відповідно до\~пункту 3.1\~глави 16\~розділу II\~Порядку,\~в редакції\~станом на\~момент укладення\~договору,\~для стягнення\~грошових сум\~або витребування\~від боржника\~майна нотаріуси\~вчиняють виконавчі\~написи на\~документах,\~що встановлюють\~заборгованість,\~або на\~правочинах,\~що передбачають\~звернення стягнення\~на майно\~на підставі\~виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Вчинення виконавчого напису за заявою одного з іпотекодержателів здійснюється нотаріусом після спливу десяти днів з дня одержання іншими іпотекодержателями письмового повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі отримання письмової заяви від попереднього іпотекодержателя, який має вищий пріоритет, про припинення звернення стягнення на предмет іпотеки виконавчий напис нотаріусом не вчинюється. Нотаріус вчиняє\~виконавчі написи: якщо\~подані документи\~підтверджують безспірність\~заборгованості або\~іншої відповідальності\~боржника перед\~стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. У разі\~вчинення виконавчого\~напису за\~договором іпотеки\~нотаріус перевіряє\~за інформацією\~з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманою шляхом безпосереднього доступу до цього реєстру, наявність чи відсутність заставної, наявність чи відсутність інших іпотекодержателів. Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим\~постановою КМУ від 29 червня 1999р. № 1172\~(далі по тексту - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в\~Законі України «Про нотаріат»\~та Порядку. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною\~постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів»\~в частині, а саме: п.1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 1-1 такого змісту: «1-1. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а)оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б)оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в)засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г)оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ)довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п.2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною\~Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів»\~в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Встановлені у цій справі обставини свідчать, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом\~04.10.2019 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей\~15,\~16,\~18 ЦК України, статей\~50,\~87,\~88 Закону України «Про нотаріат»\~захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 405/1015/17. Відповідно до правової позиції Верховного Суду в справі № 910/13233/17 від 29 січня 2019 року, безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не лише кредитора, а й самого боржника, або ж безумовно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі. Отже, у спорі щодо оскарження виконавчого напису нотаріуса суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити, чи справді на момент вчинення такого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Як вбачається з матеріалів справи, спірний виконавчий напис від 04.10.2019 року, зареєстрований в реєстрі за №2818, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною відносно [PERSON] , як майнового поручителя [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №ODG0GA00000082 від 26.03.2007 року. Під час розгляду справи, ухвалою суду від 05.09.2024 року витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни належним чином завірену копію виконавчого напису вчиненого 04.10.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, зареєстрованого в реєстрі за №2818, а також належним чином завірені копії усіх документів без виключення, що слугували підставою для його вчинення. Однак на виконання ухвали суду від 05.09.2024 року, судом 31.10.2024 року отримано відповідь від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, в якій остання зазначила про не можливість надати належним чином завірені копії документів, на підставі яких було вчинено відповідний виконавчий напис, у зв`язку з знищенням документів, на підставі Акту №10 від 03.01.02023 року. Разом з тим, суд зазначає, що з оспорюваного виконавчого напису за р. №2818 вбачається, що останній вчинено 04.10.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу, з метою погашення заборгованості [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №ODG0GA00000082 від 26.03.2007 року, яка становить у загальному розмірі 305648,99 доларів США, яка за курсом НБУ станом на 10.05.2019 року становить 8023148 гривень 45 копійок, та складається з: заборгованості за кредитом в сумі 37132,53 долара США; заборгованості за відсотками 74890,01 доларів США; комісії 7906,20 доларів США; пені 185720,25 доларів США. Однак, як вже судом встановлено, рішенням Київського районного суду міста Одеси від 28.02.2013 року по цивільній справі №1512/2141/2012, яке ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21.05.2013 року залишено без змін, звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ODG0GA00000082 від 26.03.2007 року, яка визначена у розмірі 72830,30 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15.11.2012 року складало еквівалент 582132,59 грн. Даним рішенням суду встановлено, що відповідачам [PERSON] та [PERSON] як позичальнику та іпотекодавцю було направлено повідомлення №30.1.0.0/2-228 від 07.06.2011 року про усунення порушення кредитних зобов`язань та про попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі ухилення від погашення заборгованості у 30 денний термін. Посилання представника відповідачів на те, що повідомлення про усунення порушення кредитних зобов`язань відповідачі не отримували, є недоведеними, так як жодних доказів цього суду надано не було. Також, у рішенні суду встановлено, що суд не приймає до уваги посилання представника відповідачів на те, що розрахунок заборгованості не відповідає дійсності, так як Відповідачі власного розрахунку заборгованості не надали, з клопотанням про призначення судово-фінансової експертизи до суду не звертались. Положеннями ч. 4\~ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, банк реалізував своє право на звернення до суду з позовом та достроково звернув стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 72830,30 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15.11.2012 року складало еквівалент 582132,59 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України. Звернувшись у 14.02.2012 року з позовом про стягнення з позичальників усієї заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, банк змінив строк виконання зобов`язання, а тому нарахування процентів після цієї дати є безпідставним. Однак, як вбачається, під час вчинення спірного виконавчого напису, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено в рахунок заборгованості за кредитним договором №ODG0GA00000082 від 26.03.2007 року, яка є відмінною від розміру заборгованості визначеному рішенням Київського районного суду міста Одеси від 28.02.2013 року по цивільній справі №1512/2141/2012, та містить додатково здійснені банком нарахування за відсотками, комісією і пенею, що не свідчить про безспірність поданої банком заборгованості за кредитним договором №ODG0GA00000082 від 26.03.2007 року. Верховним Судом у постанові №750/1627/18 провадження № 61-43895 св 18 від 06 червня 2019 року зазначено, що розрахунок заборгованості, зроблений стягувачем,\~з урахуванням положень Переліку документів,\~не може вважатись доказом на підтвердження безспірності заборгованості боржника. Відповідачем під час розгляду справи не надано жодних доказів на підтвердження того, що визначена у спірному виконавчому написі сума заборгованості була безспірною, як і не надано відповідачем доказів, що розрахунок заборгованості здійснювався з урахуванням зміни строків зобов`язань за кредитним договором. Отже, між сторонами існує спір щодо наявної заборгованості. Таким чином, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином як у безспірності розміру заборгованості, з метою погашення якої запропоновано звернути стягнення за виконавчим написом, так і у самому розмірі такої заборгованості. Крім того, як вже судом зазначалось, у відповідності до умов кредитного договору від 26.03.2007 року, погашення за кредитним договором здійснюється у строк з 26 березня 2007 року по 23 березня 2017 року. Однак, банк скористався правом на дострокове стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, шляхом подання 14.02.2012 року до суду позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Так, з повного тексту рішення Київського районного суду міста Одеси від 28.02.2013 року по цивільній справі №1512/2141/2012, яке залишено без змін та набрало законної сили 21.05.2013 року вбачається, що банком зокрема на адресу [PERSON] як іпотекодавцю було направлено повідомлення №30.1.0.0/2-228 від 07.06.2011 року про усунення порушення кредитних зобов`язань та про попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі ухилення від погашення заборгованості у 30 денний термін. Під час розгляду справи доводи про те що [PERSON] повідомлення не отримувала визнані судом не доведеними, оскільки жодних доказів на підтвердження цього факту останньою суду не було надано. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 зроблено висновок, що «Велика Палата Верховного Суду погоджується, що зміст частини першої\~статті 88 Закону України «Про нотаріат»\~передбачає, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року … Велика Палата Верховного Суду підтверджує висновок, викладений у постанові від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, що норми частини першої\~статті 88 Закону України «Про нотаріат»\~(у редакції, чинній на час вчинення спірних виконавчих написів) слід застосовувати разом з нормами частини другої\~статті 88 цього Закону\~та\~статті 257 ЦК України, які передбачають трирічний строк від дня виникнення права вимоги, в межах якого вчиняється виконавчий напис. Приймаючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що право на стягнення заборгованості у стягувача виникло з лютого 2012 року, а відтак звернення до приватного нотаріуса могло відбутися не пізніше лютого 2015 року. Доказів на підтвердження того, що після звернення банку до суду з позовом та до звернення до приватного нотаріуса з заявою на вчинення оспорюваного виконавчого напису, сторонами за кредитним договором і іпотечним договором змінювались строки виконання зобов`язань, як і здійснення боржниками будь-яких оплат спірної заборгованості, до суду не надано. Відтак, виконавчий напис від 04.10.2019 року вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. з пропуском трирічного строку. Разом з тим, суд зазначає, що оскільки сума за виконавчим написом є спірною, а тому вчинення спірного виконавчого напису суперечить ч. 1\~ст. 88 Закону України «Про нотаріат», що є самостійною підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідачем, в свою чергу, не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого\~ст. 12 ЦПК України, факту його правомірної поведінки, не спростовано тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Розглядаючи справу, суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, відповідачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України\~в спростування вищевказаних обставин. Зазначене вище дає підстави для визнання спірного виконавчого напису від 04.10.2019 року №2818 таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час його вчинення вимог ст. 87, 88\~Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Одночасно судом враховується, що станом на день ухвалення рішення суду, зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк» щодо виконання кредитного договору №ODG0GA00000082 від 26.03.2007 року з урахуванням додаткової угоди № 1 до договору від 04.07.2023 року, позичальником є виконаним у повному обсязі. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги, що у відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. \~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до\~статті 89\~ЦПК України, суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. \~Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. \~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 07.08.2024 року позивача звільнено від сплати судового збору в сумі 1211,20 грн. за пред`явленим позовом на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». За наслідком чого, враховуючи задоволення позовних вимог, стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 1211,20 грн., як за вимогою немайнового характеру за ставкою визначеною Законом України «Про судовий збір» станом на час пред`явлення позову до суду. На підставі вищевикладена

Outcome: approved