Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-09 00:00:00

27 листопада 2024 року адвокат Глушкова О.І., яка діє в інтересах [PERSON] , звернулася в суд з позовом до [PERSON] , у якому просить визнати спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON] - житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 09 листопада 1996 року сторони уклали шлюб, зареєстрований виконкомом Холодівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, актовий запис № 5, який було розірвано рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 06 грудня 2006 року. За час перебування у шлюбі сторони придбали нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності на даний будинок зареєстровано за відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 травня 2001 року приватним нотаріусом Крижопільського районного нотаріального округу Питель М.С. за р.№ 1805. Вартість вказаного житлового будинку з господарськими будівлями на теперішній час згідно експертної оцінки становить 82\~525,00 грн. Близько чотирьох років тому відповідачка змінила місце проживання, а позивач залишився проживати у спірному житловому будинку. Нещодавно він дізнався, що за заявою відповідачки, як власника будинку, його було знято з реєстрації місця проживання у цьому будинку, хоча вказаний житловий будинок є їхньою спільною сумісною власністю, відтак він має право на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями. Враховуючи те, що шлюб між сторонами розірвано, а в добровільному порядку вони не дійшли згоди щодо поділу спірного майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності їх як подружжя, тому позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді Крижопільського районного суду від 29 листопада 2024 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Окрім того, задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, а саме: інвентаризаційної справи на спірний житловий будинок з господарськими будівлями. Протокольною ухвалою Крижопільського районного суду від 20 грудня 2024 року оголошено перерву у підготовчому засіданні в зв`язку з ненадходження від комунального підприємства «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» витребуваних судом доказів. Ухвалою Крижопільського районного суду від 20 січня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому\~засіданні представник\~позивача \~адвокат Глушкова\~О.І.\~підтримала позовні\~вимоги за\~обставин,\~викладених у\~позовній заяві,\~та просила\~задовольнити позов.\~ Відповідачка в судове засідання не з`явилася, натомість 17 січня 2025 року подала до суду заяву, у якій просила розглянути справу у її відсутності, при цьому вказала, що позов визнає. Оскільки у визначений судом строк відповідачка відзиву на позов не подала, тому відповідно до положень ч. 8\~ст. 178 ЦПК України\~суд вирішує справу за наявними матеріалами. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оглянувши в судовому засіданні інвентаризаційну справу\~на спірний\~житловий будинок\~з господарськими\~будівлями, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони з 09 листопада 1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 06 грудня 2006 року між ними розірвано. Згідно з договором купівлі-продажу, який посвідчений 18 травня 2001 року приватним нотаріусом Крижопільського районного нотаріального округу Питель М.С. за р.№ 1805, [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 45,9 кв. м. Право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачкою у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 02 лютого 2007 року (реєстраційний номер майна 17707027). Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються: копією рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 06 грудня 2006 року, яке набрало законної сили 17 грудня 2006 року, копією свідоцтва про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] серії [NUMBER] від 18 жовтня 2024 року, копією договору купівлі-продажу, посвідченого 18 травня 2001 року приватним нотаріусом Крижопільського районного нотаріального округу Питель М.С. за р.№ 1805, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 400701105 від 24.10.2024. Згідно повідомлення ФОП [PERSON] від 25 жовтня 2024 року № 84/24, середньо-ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 76,4 кв. м., станом на 25 жовтня 2024 року складає 2000 доларів США, що еквівалентно 82\~525,00 грн. Як вбачається\~з повідомлення\~Крижопільської селищної\~ради від\~25.10.2024\~№ 02-24/2030,\~за даними\~реєстру територіальної\~громади [PERSON] \~знятий з\~реєстрації місця\~проживання за\~адресою: [ADDRESS] за заявою власника житла. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Частиною першою статті 22 КпШС передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до статті 28 КпШС у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Аналогічні положення закріплені у статті 60 СК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (статті 3,4 КпШС, стаття 63 СК). Частиною першою статті 69 СК визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 372 ЦК визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515. Якщо майно\~придбано під\~час шлюбу\~(транспортний\~засіб,\~житловий будинок\~чи інша\~нерухомість),\~то реєстрація\~прав на\~нього лише\~на ім`я\~одного із\~подружжя не\~спростовує презумпцію\~належності його\~до спільної\~сумісної власності\~подружжя, оскільки за змістом 60\~СК України\~право спільної сумісної власності на майно виникає у обох з подружжя одночасно. Згідно з частинами першою-третьою статті\~12, частиною першою статті\~81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановивши наведені вище обставини, в контексті правових норм врегулювання даного спору, враховуючи те, що спільна власність подружжя презюмується, тягар доведення належності спірного майна на праві особистої власності лежить на відповідачці, яка належними та допустимими доказами не спростувала обставини, наведені позивачем у позові, висловила позицію про визнання позовних вимог, суд дійшов висновку, що спірне майно, яке є предметом цього спору, а саме: житловий будинок\~з господарськими\~будівлями,\~розташований за\~адресою:\~ [ADDRESS] , є об`єктом права спільної сумісної власності сторін як подружжя, а відтак підлягає поділу шляхом визначення кожному з них ідеальних часток (по 1/2 частині кожному). З огляду на викладене, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, то суд враховує наступне. Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь судові витрати, які складаються із витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. та судового збору, сплаченого за подання позовної заяви в розмірі 1211,20 грн. Оскільки відповідачка до початку розгляду справи по суті визнала позов, тому на підставі ч. 1\~ст. 142 ЦПК України\~на користь позивача підлягає поверненню з державного бюджету 50 % сплаченого ним судового збору, що становить 605,60 грн., решта 605,60 грн. стягується з відповідачки на користь позивача. Інтереси позивача у даній справі представляла адвокат Глушкова О.І. на підставі договору (угоди) № б/н про надання правничої допомоги у цивільній справі від 18 жовтня 2024 року. Розмір гонорару адвоката є фіксованим та становить 5000 грн. (п. 4.2 Договору), які позивач сплатив після підписання договору, що підтверджується квитанцією № б/н від 18 жовтня 2024 року. Суд зауважує, що відповідачка із клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги не зверталася, тому суд не вбачає підстав для зменшення розміру таких витрат, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 907/357/16, від 18.12.2018 у справі № 910/4881/18, від 08.04.2019 у справі № 922/619/18. Зважаючи на предмет доказування, необхідність збору доказів, складність застосування норм права, а також враховуючи, що адвокат була присутня у трьох судових засіданнях, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, заявлений позивачем до відшкодування в сумі 5000 грн. є обґрунтованим та співмірним із обсягом виконаної адвокатом роботи. З огляду на викладене, з відповідачки на користь позивача слід стягнути 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved