Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження позовних вимог посилається на те, що вона є власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 07.09.2010 року. Однак, у вказані квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , який з 2020 року за місцем реєстрації не проживає. Відтак, вона змушена звернутись до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з`явилася. Від її представника адвоката Возняка В.Й. надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Позов підтримала. Відповідач в судове засідання не з`явився. Подав відзив, в якому позов визнав та просив проводити розгляд справи за його відсутності. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Згідно з ч. 3ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.09.2010 року, посвідченого Спариняк Л.В., приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу, належить квартира за адресою: [ADDRESS] Згідно витягу №014735/38-2024 від 18.12.2024 р. про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за вказаною адресою. Згідно акту про відсутність ( не проживання) особи за місцем реєстрації за № 634 від 30.12.2024 р., [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , не проживає з 2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового Кодексу з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Тобто право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення прав членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а припинення права власності на цей будинок (квартиру) припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком (квартирою). Згідно ст. 405 ч. 2 ЦК України член сім`ї власника втрачає право користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, оскільки відповідач відсутній тривалий строк без поважних причин, то його слід визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Даючи оцінку дослідженим доказам суд приходить до переконання, що позов підставний і підлягає до задоволення, оскільки доказами установлено, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , тривалий час без поважних причин. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" з відповідача на користь позивача слід стягнути 50 відсотків судового збору. Враховуючи викладене та

Outcome: approved