Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

У квітні 2024 року позивач звернувся до Миколаївського районного суду Одеської області із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] . В шлюбі сторони не перебували. 16.02.2023 відповідач вийшла заміж та змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , шлюб зареєстровано Солом`янським відділом ДРАЦС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис № 242. Дитина з 2-річного віку постійно проживає з позивачем. На даний час син навчається у Миколаївському ліцеї Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області в першому класі. До 2020 року мати іноді приходила та бачилася з сином, а з серпня 2020 року відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, не цікавиться його навчанням, здоров`ям, захопленнями. Під час перебування сина в інклюзивно-ресурсному центрі у 2021-2023 роках відповідач не цікавилася станом його розвитку. Син позбавлений і не відчуває материнського тепла та турботи. Будь-яких перешкод в спілкуванні відповідачу з сином позивачем не здійснюється. Просить позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини, [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 від заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання судовим рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області від 01.05.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та надано відповідачу строк для подання відзиву. 24 травня 2024 року до Миколаївського районного суду Одеської області надійшов відзив, в якому відповідач просила відмовити у задоволенні позову. Позивачем до Миколаївського районного суду Одеської області подано відповідь на відзив, яка зареєстрована судом 03.07.2024, в якій позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області від 18.07.2024 справу передано на розгляд за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. 19 серпня 2024 року цивільна справа надійшла на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.08.2024, для розгляду даної справи визначено суддю Майстренка О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29.08.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18.12.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.02.2025 о 14-00. 05 лютого 2025 року в судовому засідання позивач підтримав позовні вимоги частково, в частині позбавлення батьківських прав, та відмовився від позову в частині стягнення аліментів. Суд розглянувши заявлену позивачем відмову від позову в частині стягнення аліментів на утримання дитини вважає, що така відмова підлягає задоволення виходячи з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Судом роз`яснено сторонам, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Беручи до уваги, що відмова від позову в частині стягнення аліментів на утримання дитини не порушує прав та законних інтересів позивача чи інших осіб, підстав для не прийняття відмови від позову не встановлено, суд вважає, що провадження у справі в цій частині підлягає закриттю, у зв`язку з відмовою позивача від позову в цій частині і прийняття її судом. Відповідач [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову, вказавши, що любить свого сина, завжди бажала приймати участь у його вихованні, бажає забрати його до себе і проживати разом у місті Києві. Обставини зазначені у позові не визнає і вважає, що вони відповідають дійсності, надала докази спілкування та вказала на обмеження у спілкуванні з боку батька дитини. Також вказала, що завжди намагалась перераховувати кошти на утримання сина в межах своїх матеріальних можливостей, про що надала докази до матеріалів справи. Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Малолітній син, [PERSON] , [INFO] , проживає з батьком, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області №504 від 12.03.2024. Згідно довідки Миколаївського ліцею Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області №61 від 12.03.202, [PERSON] , [INFO] , навчається в 1-Б класі. Довідкою Миколаївського ліцею Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області №62 від 12.03.2024 засвідчено, що матір, [PERSON] не цікавиться життям та навчанням дитини. Батьківські збори відвідує батько. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області, орган опіки та піклування, який надійшов до суду супровідним листом від 29.11.2024 № 01-14/20/18 вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Згідно долучених до відзиву квитанцій про перерахування коштів та скріншотів листування сторін відповідач [PERSON] цікавилась життям малолітнього сина та перераховувала кошти на його утримання. Згідно ст. 164 СК України, один з батьків може бути позбавлений батьківських прав, якщо буде встановлено, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованні дитини. Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі вищенаведеного суд вказує на те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Як вбачається з матеріалів справи, доказів перебування сторін у шлюбі (як-то свідоцтво про шлюб), рішення про стягнення аліментів з відповідача, наявність заборгованості по аліментах, про що вказується в позовній заяві, позивачем не надано. Суд критично оцінює висновок органу опіки та піклування Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області, який надійшов до суду супровідним листом від 29.11.2024 № 01-14/20/18 та в якому висловлено доцільним позбавлення батьківських прав відповідача відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Вказаний висновок органу опіки та піклування має виключно рекомендаційний характер та не враховує обставин та доказів, які надані відповідачем до мудової справи, а саме, що відповідач спілкується із своєю дитиною, надсилає кошти на її утримання, бажає і надалі спілкуватись із дитиною і приймати участь в її вихованні. При цьому суд звертає увагу, що не дивлячись на збіг складних життєвих обставин, які склалися навколо відповідача, віддаленість місця проживання, відповідач бажає приймати безпосередню участь у вихованні сина. Отже, позивачем не доведено обставин, які б свдчили про необхідність застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача, відносно малолітнього сина не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю.

Outcome: dismissed