Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-09 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] звернувся до районного суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що у шлюбі з відповідачкою перебуває з 2011 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину: [PERSON] , 2012 року народження. Сімейне життя з [PERSON] не склалось, в них постійно виникають сварки. Оскільки подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечить його інтересам, просив суд розірвати шлюб, зареєстрований 26 серпня 2011 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1317. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.06.2018 року позов задоволено та шлюб, зареєстрований 26 серпня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] у відділі реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис №1317, - розірвано. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.11.2024 року заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.06.2018\~року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу скасовано; справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. У судове засідання з`явились позивач та представник позивача. Позов підтримували в повному обсязі, просили суд задовольнити позов та розірвати шлюб. У судове засідання відповідачка не з`явилась. До суду надійшла заява від адвоката Андрєєва М.А., який діє в інтересах [PERSON] про розгляд справи у їх відсутність. За таких обставин, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність сторін на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що 26 серпня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис №1317. Сторони мають неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . За змістом ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст.\~110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. При розгляді справ про розірвання шлюбу суд має встановлювати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, можливість збереження шлюбу в подальшому. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Дослідивши матеріали справи, обґрунтування позовних вимог суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Отже, встановивши, що збереження сімейних відносин між сторонами є неможливим, суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24, 56 СК України. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved