Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Борщівської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що у її мати, яка проживала у цивільному шлюбі із [PERSON] , [INFO] народилася донька [PERSON] , яка є рідною сестрою по матері - позивачу. Проживали вони у м. Борщеві, її сестра [PERSON] відвідувала школу, але час від часу, так як мати за нею не слідкувала, до школи водила рідко. [PERSON] помер [INFO] . Одразу ж після його похорону позивач забрала [PERSON] до себе через те, що мати залишила [PERSON] та жила десь з іншими чоловіками, а [PERSON] виховував батько. Саме з кінця грудня 2020 року [PERSON] проживає разом з позивачем та її сім`єю і вона разом з її чоловіком її утримують, виховують, забезпечують всім необхідним. За весь період навчання у школі мати [PERSON] - [PERSON] жодного разу за місцем її навчання не була та не відвідувала там доньку, з приводу її навчання жодного разу не спілкувалась із адміністрацією гімназії, з класним керівником та вчителями, участі у її вихованні не брала ніякої. Школу відвідує лише позивач та її чоловік вони цікавляться її навчанням, поведінкою, забезпечують всім необхідним для навчання у гімназії. За місцем проживання [PERSON] її мати також не відвідує. Мати [PERSON] жодного разу здоров`ям доньки не цікавилась. В зв`язку з тим, що мати [PERSON] належним чином не виконувала батьківські обов`язки щодо своїх синів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та доньки [PERSON] , вела антигромадський спосіб життя, не створила належних умов для проживання, виховання та утримання дітей, не забезпечувала їх харчуванням, одягом та всім необхідним для належного проживання, зовсім не піклувалась ними, то за це вона чотири рази притягувалась до адміністративної відповідальності. Однак, будучи неодноразово притягнутою до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків щодо своїх дітей, вона жодних позитивних висновків не зробила, дітьми далі не піклується. Відповідачка не відвідує дітей за місцем їх фактичного проживання не цікавиться ними, не телефонує, не вітає з днем народження, матеріально не утримує. Таким чином відповідачка вже протягом трьох з половиною років повністю самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання, зовсім забула про існування доньки та про те, що її потрібно виховувати, утримувати. На даний час дитину позивач повністю утримує, виховує та доглядає. Враховуючи вище зазначене позивач просить суд позбавити [PERSON] , батьківських прав відносно її доньки - [PERSON] , [INFO] . Стягнути з [PERSON] , на її користь аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] в розмірі 50% від прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на кожного до досягнення нею повноліття. Ухвалою суду від 28.06.2024 року відкрити провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні, посилаючись на доводи вказані в позовній заяві, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Дитина [PERSON] в судовому засіданні вказала, що навчається у 6 класі, проживає із сестрою [PERSON] . Мати не бачила давно із 2020 року. Вважає, що потрібно позбавляти батьківських прав її мати [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причини своєї неявки суду не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, відзиву на позовну заяву не надала. Представник третьої особи Борщівської міської ради Паламарчук Л.Л. в судовому засіданні підтримала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона перебуває на посаді директора школи з січня 2021 року - дівчинка [PERSON] перейшла до їхньої школи у січні 2021 року. Коли вона приймала справи, ставши на посаду, її повідомили, що цією дівчинкою опікується сестрою, мати не бере участі у її вихованні. Вона завжди контактувала з [PERSON] і [PERSON] , вони завжди питають і опікуються [PERSON] . Мати дитини не бачила за 3 роки ні разу. Коли дитина тільки прийшла до школи, то погано навчалася, писала, читала, а зараз вже покращилися результати. Дівчинка вже дисциплінована, виконує всі вказівки. Про неї завжди турбуються [PERSON] і [PERSON] , дівчинка забезпечена всіма підручниками, канцелярією, охайна, доглянута, коштами для харчування також її забезпечують. Від [PERSON] ніколи не чула про її матір, жодного разу вона не згадувала за маму. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] вона знає, а [PERSON] ніколи не бачила і не знає її, оскільки вона не приходить, не дзвонить, ніяк не виконує свої батьківські обов`язки. З 2020 року, як позивач привезла дівчинку, то ні разу не бачила [PERSON] . Вона часто приходить в гості, але ніколи не бачила її маму. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] і [PERSON] знає, бо вони її сусіди, а [PERSON] не знає і ніколи не бачила. Чула по розповіді позивачки, що [PERSON] це мама [PERSON], але від грудня 2020 року, коли [PERSON] привезла дівчинку, то ні разу не бачила її маму. [PERSON] казала, що мама ніколи не дзвонить, не приїжджає. Як сусідка, вона ні разу не бачила, щоб відповідач приїжджала. [PERSON] казала, що вони не знають де мати. Відповідно до ст. 280 ч. 1 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням наведених обставин, та відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. З приводу позовної вимоги про позбавлення батьківських прав. З матеріалів справи вбачається, що [INFO] народилася [PERSON] , її батьками є [PERSON] , та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . [INFO] [PERSON] , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . Наказом служби у справах дітей від 17.04.2024 року № 14-од дитину [PERSON] , взято на облік, як таку, що позбавлена батьківського піклування та тимчасово влаштовано в сім`ю її сестри [PERSON] . Відповідно до характеристики від 05.04.2024 року № 06-10-11/17-169 [PERSON] , характеризується позитивно та виховує свою сестру [PERSON] . Згідно листа (а.с.21) від 08.04.2024 року № 28/02-08 [PERSON] навчається у 5 класі Шупарської гімназії Борщівської міської ради. Вона проживає і виховується у сім`ї рідної сестри [PERSON] . Мати дівчинки за три роки навчання жодного разу не відвідувала доньку. Навчанням цікавиться її сестра. Відповідно до акту обстеження № 31 від 17.04.2024 року в сім`ї позивача створені всі належні умови для проживання малолітньої [PERSON] . Сестра добре піклується про неї. Згідно довідки від 05.04.2024 року № 06-10-11/17-167 [PERSON] проживає без реєстрації з січня 2021 року за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки від 24.04.2024 року № 6 з 01.01.2021 року мати здоров`ям дитини не цікавиться, зв`язку із лікарем не підтримує. Як вбачається з постанов Борщівського районного суду Тернопільської області справа № 597/840/13-п, № 594/1274/20, 594/1523/20, 594/1613/20 [PERSON] , було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпА та за ч.2 ст. 184 КУпА. У відповідності до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, Борщівська міська рада, що діє як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 12 цього Закону України "Про охорону дитинства", виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав і свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно із ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини (рішення у справі "Хант проти України" від 07.12.2006, рішення у справі Olsson V. Sweden (№2) від 27.11.1992) нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дитини. Статтею 9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ч. 4.ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до позиції Верховного суду від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 (провадження № 61-14351св21) в які суд вказав на те, що: «Позбавлення батьківських прав є виключним заходом, який тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках у разі доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків». Верховний Суд у своїй постанові від 8 грудня 2021 року у справі № 311/563/20 (провадження № 61-14656св21) вказав, що: «Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Позбавлення батьківських прав батька чи матері, які, починаючи з моменту народження дитини, фактично самоусунулися (ухилилися) від її виховання, не піклувалися про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя тощо, відповідає найкращим інтересам дитини». Верховний Суд у постанові від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 (провадження № 61-14351св21) вказав, що: «позбавлення батьківських прав є виключним заходом, який тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках у разі доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків». Враховуючи вище викладене суд вважає, що ухилення від батьківських обов`язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, що судом було достовірно встановлено. При цьому, наведені вище обставини переконують суд у тому, що відповідач взагалі не має бажання виконувати батьківські функції щодо доньки. Мати нею не цікавиться, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, не спілкується з нею, не виявляє інтересу до неї та фактично самоусунулася від виконання свої батьківських обов`язків. Мати виявляє негативну поведінку з приводу виховання дитини на даний час продовжує вчиняти негативні дії. З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про те, що відповідач тривалий час ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, нею не займається, не піклувалася про неї, матеріально не утримує, не проявляє інтересу до стану здоров`я та навчання, не цікавиться фізичним, моральним і духовним розвитком, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а тому суд вважає, що слід позбавити [PERSON] , батьківських прав стосовно дитини її доньки [PERSON] . Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч.1 ст.169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Вирішуючи позов в частині стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини, суд враховує наступне. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1, 2 ст.27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які боржник зобов`язаний сплачувати щомісячно. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ст.181 СК України, у разі відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той з подружжя, з яким вона проживає, має право звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, що передбачено ст.7 СК України. Відповідно до ст.182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, визначаючи розмір аліментів, суд виходить з того, що розмір коштів на утримання дитини має відповідати певному рівню, достатньому для утримання та забезпечення нормальної життєдіяльності особи. Мінімальний розмір такого рівня, який мають забезпечити обоє батьків, визначає законодавчо прожитковий мінімум і встановлюється законом про бюджет кожного року. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України аліменти стягуються у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб. Відповідно до п.1, 2 ч.3 ст.181 СК України, визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду. Відповідно до ч.3 ст. 184 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13, постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №372/2393/17. Водночас, правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Отже, судом встановлено обставини, які надають можливість встановити розмір не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. З урахуванням встановлених судом обставин та наведених правових норм, суд вважає, що слід задовольнити позовні вимоги в частині стягнення аліментів. У відповідності до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, рішення підлягає до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Щодо судових витрат. Крім того відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому з відповідача на користь держави за позовну вимогу про стягнення аліментів слід стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі задоволення позову - на відповідача, за позовні вимоги про позбавлення батьківських прав з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved