Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-06 00:00:00

24 грудня 2024 року представник ТОВ «Споживчий центр» звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №23.02.2024-100000246 від 23.02.2024 у розмірі 10302 грн 00 коп., що включає: 6000,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 3402,00 грн заборгованість за відсотками, 900 грн 00 коп комісія за надання кредиту, посилаючись на те, що між сторонами був укладений кредитний договір, зобов`язання за яким відповідач не виконує, тому за ним утворилася заборгованість, яку позивач просив стягнути у судовому порядку. 04 лютого 2025 року позивач зменшив розмір позовних вимог та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №23.02.2024-100000246 від 23.02.2024 у розмірі 4302 грн 00 коп., що включає: 3168,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 1134,00 грн заборгованість за відсотками. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 26.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. В поданому відзиві представник відповідача вважав, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку з його необгрунтованістю та безпідставністю. Вказував, що відповідач [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] з 25.01.2024, що підтверджується довідкою Військової частини [NUMBER] № 72 від 03.01.2025 та згідно військового квитка 03.11.2022 на підставі наказу командира військової частини [NUMBER] № 100 від 03.11.2022 прийнятий у Збройні Сили України на військову службу за контрактом. На день укладення спірного кредитного договору відповідач був військовослужбовцем, тому на підставі п. 15 ст. 14 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивач не мав права нараховувати відсотки за користування кредитом . Щодо комісії за надання кредит вказував, що відповідачу було встановлено плату у вигляді комісії за надання кредитних коштів, що відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» повинно надаватися безоплатно, тому визначені в п. 9 кредитного договору №23.02.2024-100000246 від 23.02.2024 умови щодо обов`язку позичальника сплатити комісійну винагороду в розмірі 15% від суми кредиту, що становить 900,00 грн., є нікчемними. Представник позивач у поданій відповіді на відзив вказував, що у п. 9 кредитного договору №23.02.2024-100000246 (кредитної лінії) від 23.02.2024 зазначено, що комісія, пов`язана з наданням Кредиту - 15% від суми Кредиту та дорівнює 900 грн. 00 коп. Комісія розраховується шляхом множення суми кредиту (база розрахунку) на розмір комісії у відсотковому значенні нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту. Комісія пов`язана із наданням послуги, а саме: перерахування кредитодавцем коштів на рахунок, вказаний позичальником, з використанням стороннього сервісу - інтернет-еквайрингу. Комісія за надання кредиту встановлена відповідно до ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», де вказано, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема: комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Щодо процентів, зауважував, що із військового квитка відповідача вбачається, що 03.11.2022 його було прийнято на військову службу за контрактом. Відповідачем не надано документів, які б підтверджували його участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, тому, права на відповідну пільгу, як особа, прийнята на військову службу за контрактом, відповідач не має. Відповідач із зверненням про списання нарахованих процентів та наданням документів за переліком, не звертався. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив провести розгляд справи без його участі (а.с. 4). Відповідач, повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Представник відповідача, адвокат Данильчук С.Г. просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачем сплачене тіло кредиту в розмірі 6000,00 грн, а нараховані відсотки не підлягають стягненню, оскільки як на день укладення спірного кредитного договору, так і на день проведення судового засідання відповідач є військовослужбовцем, тому на підставі п. 15 ст. 14 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивач не мав права нараховувати відсотки за користування кредитом. Щодо стягнення комісії за надання кредиту, підтримав позицію викладену у відзиві, де вказував, що пункт договору, щодо стягнення комісії за надання кредиту є нікчемним відповідно до ЗУ «Про споживче кредитування», тому в цій частині позов також не підлягає задоволенню. Суд заслухавши представника відповідача, дослідивши докази по справі кожний окремо та в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] 23.02.2024 укладено електронний кредитний договір (оферти) № 23.02.2024-100000246 строком на 42 дні зі сплатою відсотків (фіксована процентна ставка) 1,35 % на день. Сума кредиту 6000,00 грн. Дата повернення кредиту 04.04.2024. Умови кредитування також передбачені паспортом споживчого кредиту, який підписаний відповідачем (а.с. 8-15). Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі - 6000,00 грн., що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 23.02.2024 (а.с.17). Згідно п. 3.1. Договору за цим договором кредитодавець зобов`язується надати Кредит Позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, комісію. Пунктом 3.2. встановлено, що кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 04.04.2024, внаслідок не виконання відповідачем своїх зобов`язань, утворилась заборгованість у розмірі 10302,00 грн, з яких: 6000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 3402,00 грн - заборгованість за відсотками, 900,00 грн комісія за надання кредиту (а.с.18). Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договорів, виборі контрагента та визначенні умов договору. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Згідно із статтями 525, 526, 629 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться; договір є обов`язковим для виконання сторонами; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Виходячи з положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно частини 1 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу грошові кошти в кредит у розмірі 6000,00 грн. Разом з тим, вирішуючи заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, суд враховує наступне. У відповідності до довідки від 03 січня 2025 року № 72, виданої військовою частиною [NUMBER] , [PERSON] є військовослужбовцем цієї частини з 25 січня 2024 року по теперішній час (а.с. 37). Відповідно до посвідчення, виданого 23 серпня 2013 року, [PERSON] має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с. 59). Згідно з п. 15 ст. 14 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно з п. 19 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані, добровольці Сил територіальної оборони) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, особи, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2019 року у справі № 760/15915/16 (провадження № 61-17233 св 18) зроблено висновок, що «згідно з Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і триває дотепер. Таким чином на спірні правовідносини, щодо стягнення із відповідача відсотків за користування кредитом поширюється дія п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» . Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача комісії за надання кредиту у сумі 900,00 грн суд дійшов наступного висновку. Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Тобто, споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування»). Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 зазначено, що згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). У справі встановлено, що відповідно до п. 9 кредитного договору, позичальник сплачує комісію за надання кредиту 15% від суми кредиту та дорівнює 900,00 грн. Суд звертає увагу на те, що позивач не надав доказів наявності додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена одноразова комісія, їх переліку та докази їх погодження зі споживачем при укладенні даного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплатити плату за надання кредиту є нікчемними згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Позивач при нарахування комісії за надання кредиту посилається на ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», однак відповідно до ч. 2 ст. 8 вказаного закону зазначено, що для цілей обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо, тобто дана комісія враховується для обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки, що повинно було враховано позивачем при розрахунку процентної ставки. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача комісії за надання кредиту необхідно відмовити. З розрахунку заборгованості вбачається, що розмір заборгованість становить 10302,00 грн, з яких: 6000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 3402,00 грн - заборгованість за відсотками, 900,00 грн комісія за надання кредиту (а.с. 18). Однак позивач змінив позовні вимоги у зв`язку з оплатою відповідачем суми заборгованості в розмірі 6000,00 грн (а.с. 61 зворот) та просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 4302 грн 00 коп., що включає: 3168,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 1134,00 грн заборгованість за відсотками. Разом з тим, кредитний договір не містить положень щодо порядку та черговості зарахування сплачених коштів кредитором. З урахуванням того, що умова кредитного договору щодо сплати позичальником комісії є нікчемною та позивачем неправомірно нараховувалися відповідачу, як військовослужбовцю, проценти за користування кредитом, тому сплачена відповідачем сума заборгованості підлягає зарахуванню в рахунок погашення основної суми заборгованості, таким чином, відповідачем погашена сума заборгованості в розмірі 6000,00 грн тіло кредиту. Отже враховуючи вищевикладене в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про стягнення із [PERSON] заборгованість за кредитним договором №23.02.2024-100000246 від 23.02.2024 у розмірі 4302 гривень 00 копійок, з яких: 3168,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 1134,00 грн - заборгованість за відсотками слід відмовити. Розподіляючи судові витрати суд керується наступним. У відповідності до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Положеннями ст. 137 ЦПК України встановлено, що до складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. У відповідності до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено судом, відповідачем понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн., що підтверджується договором про надання правничої допомоги від 07.01.2025, додатком №1 до договору про надання правничої допомоги від 07.01.2025, квитанцією про оплату вартості правової допомоги в розмірі 3000,00 грн (а.с.41-44). Позивач не заявив клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, тому зважаючи на вищевикладене, підлягають стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь [PERSON] судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Outcome: approved