Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу який мотивував тим, що 12.08.2008 року між ним та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу належної відповідачу на праві власності квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За умовами даного договору [PERSON] зобов`язалася у строк до 27.10.2008 року укласти з [PERSON] договір купівлі-продажу даної квартири на умовах, встановлених таким попереднім договором. Зокрема, відповідач зобов`язалася знятися з реєстрації з даної квартири, звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали і передати квартиру [PERSON] до 27.10.2008 року. В забезпечення виконання своїх обов`язків [PERSON] було сплачено [PERSON] забезпечувальний платіж у розмірі 7000 дол. США, який підлягав поверненню в сумі не нижчій, ніж зазначений еквівалент, в день підписання основного. Також в рахунок оплати вартості квартири [PERSON] сплачено [PERSON] 13000,00 дол. США та 4913,00 дол. США. Окрім того, [PERSON] також сплачено [PERSON] 1200 дол. США завдатку. Позивач вказував, що умови попереднього договору не виконані, основний договір між сторонами не укладено, а тому [PERSON] вимагає повернути йому всі кошти, сплачені [PERSON] на виконання такого договору, як таких, що перебувають у відповідача без належної правової підстави. Також вказував, що згідно абз. 2 п. 7 вищевказаного попереднього договору [PERSON] зобов`язана сплатити на користь [PERSON] штраф у розмірі забезпечувального платежу 7000 дол. США, оскільки не укладення основного договору сталося з вини [PERSON] . Окрім того, зазначав, що згідно ст. 571 ЦК України, [PERSON] повинна додатково сплатити суму в розмірі наданого їй завдатку 1200 дол. США. Таким чином загальна заборгованість [PERSON] складає 34313,00 дол. США, що еквівалентно 931597,95 грн. Позивач вказує, що вимога про повернення даної заборгованості направлялася ним відповідачці [PERSON] , однак жодної відповіді на дану вимогу він так і не отримав, [PERSON] заборгованість не погасила. Окрім того, позивач зазначав, що ним було надано [PERSON] позику в розмірі 4585,00 дол. США, що еквівалентно 124482,75 грн., що підтверджується борговою розпискою від 23.08.2008 року на суму 400 дол. США, борговою розпискою від 26.08.2008 року на суму 880 дол. США, борговою розпискою від 29.08.2008 року на суму 1478,00 дол. США, борговою розпискою від 30.08.2008 року на суму 1050,00 дол. США, борговою розпискою від 02.09.2008 року на суму 777,00 дол. США. Позивач вказує, що вимога про повернення позики була направлена ним відповідачці [PERSON] , 07.04.2017 року, однак, жодної відповіді на дану вимогу він так і не отримав, а відповідач свою заборгованість не погасила. А тому на підставі вищенаведеного, посилаючись на положення ст. ст. 526,1212, 1045,1049 ЦК України просив стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , грошові кошти в розмірі 1056080,70 грн. У подальшому, у зв"язку зі смертю [PERSON] , згідно ухвали суду від 15.01.2020 року, до участі у справі залучено правонаступників померлого відповідача [PERSON] [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в інтересах якої діє законний представник - батько [PERSON] . Згідно ухвали суду від 13.08.2024 року прийнято до розгляду заяву представника позивача про зміну предмета позову. Згідно заяви про зміну позовних вимог позивач просить стягнути з [PERSON] та [PERSON] як спадкоємців після смерті [PERSON] на його користь, у межах вартості майна, одержаного у спадщину, заборгованість у розмірі 1056080,70 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов. Заперечив проти застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що умовами попереднього договору не встановлено строку виконання [PERSON] передбаченого п. 7 договору обов"язку з повернення забезпечувального платежу та сплати штрафу у його розмірі, аналогічно не встановлено строку повернення отриманих від [PERSON] коштів, і у нотаріально посвідченій заяві від 13.10.2008 року, а також розписках від 19.08.2008 року, 22.08.2008 року, 23.08.2008 року, 24.08.2008 року, 26.08.2008 року, 29.08.2008 року, 30.08.2008 року та 02.09.2008 року. Тому , уважає , що обов"язок з повернення вище перерахованих коштів виник у [PERSON] після пред"явлення їй [PERSON] повідомлень-вимог від 06.04.2017 року. Представник відповідача адвокат Заборовський В.В. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив. Просив застосувати строк позовної давності. Зазначив, що основний договір купівлі-продажу квартири так і не було укладено, і 28.10.2008 року є строком коли позивач довідався про порушення своїх прав, та є початком перебігу строку позовної давності. Після 27.10.2008 року, ні [PERSON] , ні її правонаступники не вчиняли жодних дій, які б свідчили про визнання ними боргу, однак, позов позивачем подано тільки 06.07.2017 року, що безумовно вказує на пропуск ним загального строку позовної давності. Також додав, що розписки, на які посилається позивач, не можуть вважатися борговими, оскільки зміст цих розписок та строки їх написання не свідчить про виникнення між сторонами відносин позики. З таких убачається, що вони були складені на підтвердження отримання [PERSON] грошових коштів в рахунок оплати за квартиру. Крім того, представник відповідача просив скасувати заходи забезпечення позову вжиті згідно з ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.07.2017 року . Відповідач [PERSON] у судому засіданні підтримав пояснення надані його представником. Просив суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.ч.1-4 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження\~їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд уважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини,\~що мають значення для справи. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п.2, п.4, п.6 , п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Судом установлено, що 12.08.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір, який посвідчено нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамоновим О.В. за реєстровим № 4632 (т.1 а.с.201). Згідно указаного\~договору сторони\~зобов"язалися\~у строк\~до 27.10.2008\~року укласти договір купівлі-продажу (основний договір) квартири [ADDRESS] . Сторони домовилися, що продаж зазначеної квартири буде вчинено за ціною еквівалентною 45000,00 дол. США, з оплатою цієї суми у гривнях за середнім комерційним курсом на день укладення договору купівлі-продажу. Продавець зобов"язалася знятися з реєстрації, звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали і передати квартиру покупцеві до 27.10.2008 року. У пункті 5 договору сторони зазначили, що в забезпечення виконання своїх обов"язків покупець сплатив продавцеві забезпечувальний платіж у розмірі 32000 грн., що еквівалентно 7000,00 дол. США., який підлягає поверненню в сумі не нижчій, ніж зазначений еквівалент в день підписання основного договору. Згідно абз. 2 п. 7 договору сторони погодили, що у разі якщо невиконання умов цього договору станеться з вини продавця, останній зобов`язаний повернути покупцю забезпечувальний платіж та додатково сплатити штраф у розмірі забезпечувального платежу. Також судом досліджено надані позивачем: - заяву [PERSON] від 13.10.2008 року, посвідчена приватним нотаріусом Кішкіним Д.В. за реєстровим № 3967, про отримання від [PERSON] часткового розрахунку в сумі 13000,00 дол. США, в якості оплати вартості квартири під [ADDRESS] (т.1 а.с.200); - розписку [PERSON] від 19.08.2008 року, з якої убачається, що [PERSON] взяла у [PERSON] в рахунок своєї квартири, що знаходиться в [ADDRESS] 4155,00 дол. США (т.1 а.с.210); - розписку [PERSON] від 22.08.2008 року, у якій зазначено, що [PERSON] бере у [PERSON] в рахунок оплати за квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] суму в розмірі 758,00 дол. США (т.1 а.с.209). - розписку [PERSON] від 23.08.2008 року, у якій [PERSON] вказує, що взяла під заставу квартири, яка знаходиться по [ADDRESS] суму в розмірі 400 дол. США у [PERSON] (т.1 а.с.207).; - розписку [PERSON] від 24.08.2008 року, у якій зазначено, що [PERSON] , бере в рахунок завдатку своєї квартири 1200,00 дол. США від [PERSON] (т.1 а.с.208); - розписку [PERSON] від 26.08.2008 року, у якій зазначено, що [PERSON] бере під заставу своєї квартири 880 дол. США від [PERSON] (т.1 а.с.206); - розписку [PERSON] від 29.08.2008 року, у якій зазначається, що [PERSON] взяла під заставу своєї квартири, яка знаходиться по [ADDRESS] від [PERSON] 1478,00 дол. США (т.1 а.с.205); - розписку [PERSON] від 30.08.2008 року, у якій зазначається, що [PERSON] взяла під заставу своєї квартири 1050 дол. США від [PERSON] (т.1 а.с.204); - розписку [PERSON] від 02.09.2008 року, у якій зазначено, що [PERSON] взяла під заставу своєї квартири від [PERSON] суму в розмірі 777,00 дол. США. (т.1 а.с.202). Таким чином, як убачається з наданих суду вищенаведених заяви та розписок, після укладення попереднього договору про купівлю-продаж квартири за адресою: [ADDRESS] від 12.08.2008 року до часу коли сторони домовилися укласти договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у загальній сумі 38898,00 дол. США. Однак, як встановлено судом у строк визначений попереднім договором від 12.08.2008 року, а саме до 27.10.2008 року договір купівлі-продажу (основний договір) квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] укладено не було. Відповідно до ч.1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Частиною третьою вищевказаної статті визначено, що зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з\~п.\~1\~договору від\~12.08.2008\~року,\~укладеного між\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~посвідченого нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамоновим О.В. за реєстровим № 4632, укласти основний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] домовилися укласти до 27.10.2008 року. Пунктом 6 вищевказаного договору було встановлено, що в разі якщо основний договір не буде укладено до 27.10.2008 року сторони для виконання своїх зобов`язань зустрічаються 27.10.2008 року о 12 год. 00 хв. в приміщенні нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Парамонова О.В. Таким чином, враховуючи, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] до указаного строку укладено не було, з 28.10.2008 року розпочався перебіг трирічного строку позовної давності щодо повернення стягнення грошових коштів переданих у рахунок вказаного договору, який закінчився 28.10.2011 року, оскільки будь-яких даних у підтвердження переривання перебігу позовної давності позивачем не надано. Суд не погоджується з твердженнями позивача про те, що обов"язок з повернення грошових коштів виник у [PERSON] після пред"явлення їй [PERSON] повідомлень вимог від 06.04.2017 року. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, на що вказав Верховний Суд України у справі № 6-1968цс15 від 11.11.2015 року. Верховний Суд у постанові від 06.04.2020 року у справі № 464/5314/17, зазначив, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Вказав, що відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18. Вирішуючи питання щодо можливості кваліфікації розписок від 23.08.2008 року, 26.08.2008 року, 29.08.2008 року, 30.08.2008 року, 02.09.2008 року, у змісті яких відповідачка зазначала , що взяла кошти під заставу квартири, то суд констатує, що такі були написані у період після укладення попереднього договору 12.08.2008 року та обов"язком підписання основного договору купівлі-продажу квартири 27.10.2008 року. Також, зміст вказаних розписок (взяла/беру під заставу своєї квартири) не свідчить про виникнення між [PERSON] та [PERSON] відносин позики, та статус таких розписок як боргових, з огляду на правовідносини, які склалися між сторонами та строк написання розписок, що свідчить що такі розписки були складені в рахунок оплати вартості квартири. Частинами третьою-п`ятою статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення .\~Сплив позовної\~давності,\~про застосування\~якої заявлено\~стороною у\~спорі,\~є підставою\~для відмови\~у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивачем не вказано жодних причин пропуску строку позовної давності. А тому на підставі вищенаведеного, враховуючи, що трирічний строк позовної давності за вимогами про повернення грошових коштів наданих [PERSON] сплив 28.10.2011 року, а до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу позивач звернувся лише 07.07.2017 року, тобто після спливу строку позовної давності, суд доходить висновку, що позов до задоволення не підлягає. Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім.

Outcome: dismissed