Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

У серпні 2024 року представник позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] - адвокат Хомік О.В. (далі по тексту - позивачі) звернувся до суду з вказаним позовом до Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації (далі по тексту - відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району у м. Києві", Служба у справах дітей та сім?ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням по виконанню рішення та зобов`язання вчинити певні дії. В позовній заяві представник позивачів просив суд: визнати за [PERSON] [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , неповнолітньою: [PERSON] , [INFO] , а також [PERSON] , [INFO] РНОКПП: [NUMBER] право користування жилим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Короткий зміст та узагальнені доводи позовної заяви. [PERSON] (батько [PERSON] , [PERSON] та чоловік [PERSON] ) з 1980 року працював у ЖЕК №610 сантехніком. У 1981 році йому та членам його сім?ї було надано службове житло. Яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з рішення № 566 від 13.04.1981 року виконкому Шевченківської райради народних депутатів м. Києва, в якому вказано, що житло надається на сім?ю, що складалась на той час з трьох осіб: [PERSON] , його дружини - [PERSON] та сина [PERSON] та вселились у вказану квартиру. В подальшому [PERSON] та його дружина зареєструвалися у вказаній квартирі. Так само зареєстровані там тривалий час [PERSON] , [PERSON] та його донька [PERSON] . Весь цей час, тобто фактично більш ніж сорок років позивачі постійно проживають у вказаній квартирі, утримують її у належному санітарно-технічному стані, сплачують комунальні послуги. Пропрацювавши 12 років [PERSON] змінив місце роботи, але виникла необхідність приватизувати вищевказане єдине житло. Власником особових рахунків був [PERSON] . Численні звернення до Центру надання адміністративних послуг Шевченківської районної державної адміністрації в м.Києві, Шевченківської РДА у м.Києві, КП «Компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району у м.Києві, щодо отримання копії ордера, приватизації житла, оформлення та отримання документів необхідних для приватизації не знайшли позитивного вирішення протягом тривалого часу. [INFO] [PERSON] - помер. На даний час позивачі зареєстровані у вищевказаній квартирі і самостійно сплачують комунальні платежі за себе. Враховуючи вищевикладене, виникла необхідність визнати за ними право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Провадження у суді та позиція сторін щодо предмету спору. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2024 року матеріали справи передані для розгляду судді Романишеній І.П. Ухвалою суду від 22.08.2024 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачам строк для усунення недоліків. 27.08.2024 року від представника позивачів надійшла заява на виконання вимог ухвали суду від 22.08.2024 року. Ухвалою суду від 29.08.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району у м. Києва», Службу у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації. 22.10.2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого представник відповідача просив поновити строк на подання відзиву, заперечував з приводу позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні та розглянути справу за відсутності представника відповідача. 29.10.2024 року до суду надійшли пояснення третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, відповідно до яких представник третьої особи просив суд задовольнити позовні вимоги позивача та ухвалити у справі рішення в найкращих інтересах дитини - [PERSON] . Третя особа - Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району у м. Києві" письмових пояснень з приводу позовної заяви до суду не надала. 12.11.2024 року від представника позивача надійшли клопотання про виклик та допит свідків, а також клопотання про приєднання доказів. Також, 12.11.2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно змісту якої останній наполягав на задоволенні позовних вимог. Заперечення на відповідь на відзив до суду не надходили. Ухвалою суду від 19.11.2024 року закрито підготовче судове засідання у справі та призначено цивільну справу до розгляду по суті в порядку загального позовного провадження, задоволено клопотання представника позивачів про допит свідків. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації не заперечувала щодо задоволення позову та просила ухвалити у справі рішення в найкращих інтересах дитини - [PERSON] . Представник відповідача та представник третьої особи КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району у м. Києві" в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. В судовому засіданні допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Допитана в якості свідка [PERSON] , будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, в судовому засіданні надала свідчення, що з 1981 року проживає в квартирі [ADDRESS] , знайома з сім`єю [PERSON] , які є її сусідами та постійно проживають у житловому приміщенні за вказаною адресою. Онучка [PERSON] проживала з моменту народження та до початку війни. Допитаний в якості свідка [PERSON] , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, в судовому засіданні надав свідчення, що проживає в квартирі [ADDRESS] , з позивачами знайомий, вони постійно проживають у житловому приміщенні за вказаною адресою, окрім дитини, яка проживала у квартирі до початку війни. Допитана в якості свідка [PERSON] , будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, в судовому засіданні надала свідчення, що з 1975 року проживає в квартирі [ADDRESS] , з позивачами знайома, вони давно проживають у будинку, окрім дитини, яка проживала у квартирі до початку війни. Допитаний в якості свідка [PERSON] , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, в судовому засіданні надав свідчення, що з 2002 року проживає за адресою: [ADDRESS] , коли він переїхав до помешкання позивачі вже проживали у квартирі навпроти та на даний час проживають. Стосовно проживання малолітніх дітей свідку не відомо. Фактичні обставини спірних правовідносин сторін, які вбачаються з матеріалів справи та встановлені судом. Судом встановлено, що батько позивачів - [PERSON] за життя з 01.08.1980 року працював на посаді слюсаря-сантехніка у ЖЕК № 610, що підтверджується записом у трудовій книжці останнього, копія якої долучена до матеріалів справи. Згідно витягу з рішення № 566 виконкому Шевченківської райради народних депутатів м. Києва від 13.04.1981 року закріплено під службову за ЖЕК № 610 2-кімнатну квартиру [ADDRESS] і надано її слюсарю-сантехніку ЖЕК № 610 громадянину [PERSON] з сім`єю з 3 чоловік. Згідно відповіді Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації за №109/02/45-249 від 17.01.2022 року на адвокатський запит від 27.12.2021 року №188 вбачається, що станом на день надання відповіді за вищевказаною адресою зареєстровано п?ять осіб, в тому числі одна малолітня дитина: гр. [PERSON] , [INFO] з 12.09.1993 р.; гр. [PERSON] , [INFO] з 21.12.1985р.; гр. [PERSON] , [INFO] з 15.06.2000р.; гр. [PERSON] , [INFO] з 21.12.1985р. На виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг», реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб з 04.04.2016 року здійснюється у відділі з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Враховуючи зазначене, інформація на підставі чого були зареєстровані дані громадяни у квартирі [ADDRESS] відсутня. Відповідно до програмно-апаратного комплексу «Єдина система автоматичного нарахування» нарахування житлово-комунальних послуг за вищезазначеною адресою здійснюється на п?ятьох осіб за особовим рахунком відкритим на ім?я [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Матеріали справи свідчать про те, що ордер на вказане житлове приміщення відсутній за обставин, які не залежать від волі позивачів, що підтверджується листом Комунального концерну» Центр Комунального сервісу» № 02/1688 № 32-РУ- 15342 від 26.08.2021 року. Окрім того, судом встановлено, що задля отримання ордеру або його копії на вселення у квартиру [ADDRESS] , позивачі неодноразово звертались до Центру надання адміністративних послуг Шевченківської районної державної адміністрації в м.Києві, Шевченківської РДА у м.Києві, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району у м. Києві, однак вказані звернення не дали позитивного результату, що підтверджується копіями відповідних звернень та відповідними листами на вказані звернення позивачів за підписом уповноважених осіб вказаних установ, що містяться в матеріалах справи. Згідно інформації відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА станом на 11.10.2024 року за адресою [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] [INFO] з 12.08.1993; [PERSON] [INFO] з 21.12.1985; [PERSON] [INFO] з 15.06.2020; [PERSON] [INFO] з 13.08.2018. Судом встановлено, що позивачі також сплачують комунальні платежі за вказаною адресою, на підтвердження чого надані копії відповідних договорів та рахунків, відкритих на ім`я позивачів. Факт проживання позивачів у зазначеній квартирі також підтверджується поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , наданими в судовому засіданні, при цьому відсутні підстави ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, оскільки даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи не встановлено, їх показання узгоджуються з іншими доказами у справі, а тому є достовірними та достатніми. На адвокатський запит Шевченківська районна в м.Києві державна адміністрація надала відповідь від 04.09.2024 року №109-5098, з якої вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 13055,0 кв.м. включено до переліку об?єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно з рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», та на виконання рішення Київської міської ради від 28.10.2010 № 183/4995 «Про окремі питання організації управління районами в м.Києві» відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 №1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» віднесено до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Зазначений будинок закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» згідно з розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 №80 (в редакції розпорядження від 30.12.2016 № 801). Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30.09.2010 №787 «Про організаційно-правові заходи, пов?язані з виконанням рішення Київської міської ради від 09.09.2010 № 7/4819 «Про питання організації управління районами в місті Києві» ліквідовано з 31.10.2010 Шевченківську районну у м. Києві державну адміністрацію та створено новий орган державної влади - Шевченківську районну в місті Києві державну адміністрацію. Вищевказаними рішенням та розпорядженням правонаступників припинених державних органів не визначено. Тому в Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації відсутня інформація стосовно надання квартирі [ADDRESS] статусу службової до 2010 року. Також повідомлено, що Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація у період з 2010 року по серпень 2024 року розпорядження про включення жилих приміщень до числа службових та виключення вищевказаної квартири не приймала. Згідно з архівними даними, переданими до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, квартира [ADDRESS] станом на 02.09.2024 року не приватизована. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. (Аналогічний припис закріплений в ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 129 Конституції України). Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. (Аналогічний припис закріплений в ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ)). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Так, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статей 121-122 Житлового кодексу УРСР (чинним на час виникнення спірних правовідносин) службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. За змістом пункту 8 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988р. №37, зазначені приміщення надаються незалежно від перебування працівників на квартирному обліку, без додержання черговості та пільг, установлених для забезпечення громадян житлом, за винятком надання службових жилих приміщень в будинках радгоспів. Правові підстави для вселення позивачів у вказану квартиру є рішення виконкому, зважаючи на ст. 121-122 Житлового кодексу УРСР та Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. №37. Згідно з ст. 121 ЖК УРСР порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. За приписами ст. 122 Житлового кодексу УРСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. Статтею 1 Житлового кодексу УРСР встановлено, що відповідно до Конституції СРСР і Конституції Української РСР громадяни Української РСР мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги. надане службове жиле приміщення. Відповідно до ст. ст.119,121 ЖК України перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, а також порядок надання службових жилих приміщень, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР-який діяв на момент отримання вказаного житла. Законодавство не містить чіткого визначення поняття службове житлове приміщення. При цьому, із аналізу положень вказаних вище нормативно-правових актів вбачається, що службове житлове приміщення це таке житлове приміщення, що перебуває у державній, комунальній, а в окремих випадках і в приватній власності (але крім житлових приміщень, що перебувають у приватній власності фізичних осіб), яке у зв?язку з характером трудових відносин призначене для більш близького проживання працівників. Статтею 61 ЖК УРСР визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім?я якого видано ордер. Також, частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім?ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім?ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім?ї наймача. Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз?яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім?ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60с-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов?язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім?ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім?ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім?ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім?ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з?ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім?ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім?ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейській суд з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Законність проживання позивачів у спірній квартирі відповідачем не спростовано, вимоги про усунення перешкод у користуванні зазначеним житлом відповідач протягом усього часу проживання позивачів не заявляв, доказів протилежного суду не надано. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. У постанові від 07.07.2021р. у справі № 554/3289/20 Верховний Суд дійшов висновку, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Крім того, право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому випадку є забезпечення найкращих інтересів дитини. Відповідно до абз.4 ч.2 ст.177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування відмовлятися від майнових прав дитини. Як зазначив у своїй постанові від 30.01.2013р. у справі №6-168цс12 Верховний Суд України, майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Отже, право користування дитиною житлом є майновим правом, яке підлягає захисту державою. Відповідний правовий механізм включає контроль органом опіки та піклування за певними випадками управлінням майном дитини, до якого згідно зі ст.190 ЦК України відносяться майнові права. Таким чином, факт проживання неповнолітньої дитини [PERSON] у квартирі лише до початку війни, не позбавляє дитину права користування житловим приміщенням, нарівні з позивачами. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що порушені права позивачів підлягають захисту, а позов задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved