Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

У липні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька та надання дозволу на оформлення документів для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітніх дітей за межі України без згоди батька. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказувала на те, що з 09 грудня 2011 року до 06 серпня 2018 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Мають спільних малолітніх дітей - доньку [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Сторони мешкають нарізно. Діти проживають з матір?ю та знаходяться на її утриманні. 3 часу розірвання шлюбу, а саме з 2018 відповідач участі у вихованні дітей не бере, матеріальної допомоги на утримання доньок не надає. Крім цього, [PERSON] створює [PERSON] перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров`я дітей, ix фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, відповідач на неодноразові письмові звернення позивачки та усні прохання дітей відмовляється надати у передбаченому законом порядку дозвіл на виїзд доньок [PERSON] та [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення останніх. При цьому, діти часто хворіють застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дітей у медичних закладах з високим професійним рівнем. Також перебування дітей за межами України на період дії на території України воєнного стану та ведення бойових дій є актуальним для безпеки дітей та сприятиме розширенню світогляду, добре позначиться на ix духовному та інтелектуальному розвитку як особистостей. Водночас, на момент звернення з позовом до суду позивачка [PERSON] разом з дітьми перебуває у Федеративній Республіці Німеччина, зареєстрована та мешкає в орендованій квартирі у [ADDRESS] . Малолітні [PERSON] та [PERSON] навчаються в міській початковій школі ім. Фредеріка Жоліо-Кюрі. Враховуючи вказані обставини та те, що [PERSON] безпідставно не надає згоди на виїзд дітей за межі України, не наводячи для цього жодних вагомих аргументів, що завдає шкоди інтересам малолітніх, позиція відповідача спрямована також i на майбутне, а тому [PERSON] просила надати [PERSON] та [PERSON] дозвіл на виїзд за кордон без дозволу (згоди) відповідача - до повноліття дітей, а саме до 01 листопада 2031 року, а також дозволити малолітнім a6o ix офіційним представникам без згоди (дозволу) [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду aбo супроводу [PERSON] , [PERSON] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ними повноліття, а саме до [INFO] . В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з?явилися, однак в матеріалах справи міститься заява представника позивачки про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з?явився, судом відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб сайті судової влади України, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з?явився, судом належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомив. Суд за відсутності заперечень сторони позивачки вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, суд встановив, що з 09 грудня 2011 року до 06 серпня 2018 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 14, 16). Мають спільних малолітніх дітей - доньку [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] (а.с. 18, 19). Сторони мешкають нарізно. Діти проживають з матір?ю та знаходяться на її утриманні. В матеріалах справи міститься копія письмового звернення [PERSON] до [PERSON] від 28 лютого 2022 року з приводу надання дозволу на виїзд спільних дітей сторін за межі України. Однак докази надсилання та отримання відповідачем вказаного звернення в матеріалах справи відсутні. Водночас, з долучених до позову доказів вбачається, що на момент звернення з позовом до суду та вирішення спору позивачка [PERSON] разом з дітьми перебуває у Федеративній Республіці Німеччина, зареєстрована та мешкає в орендованій квартирі у [ADDRESS] (а.с. 21-23, 24-38, 39-41, 42-44, 45-47). Малолітні [PERSON] та [PERSON] навчаються в міській початковій школі ім. Фредеріка Жоліо-Кюрі (а.с. 48-49, 50-51). Аналізуючи вимоги позивачки, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», а також «Правилами перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. При цьому, Закон України «Про порядок виїзду з України і в?їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Аналогічно, згідно п.п. 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 зі змінами (далі - Правила) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина. У постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 297/1949/21 зазначено, що дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька не передбачає можливості його видачі на майбутні, постійні поїздки, є разовим, тобто таким, що надається на конкретно визначену поїздку з конкретно визначеним періодом перебування за кордоном та з конкретно визаченою країною. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення та конкретно визначеної країни. Однак у своєму позові [PERSON] просить надати їй дозвіл на виїзд дітей за кордон без дозволу (згоди) батька (з правом оформлення відповідних документів) до будь-якої, а не конкретно визначеної країни, та на систематичні, а не одноразові поїздки із зазначенням конкретного часового проміжку - до досягнення дітьми повноліття, що суперечить вимогам Правил та сформульованим Верховним Судом правовим висновкам. Водночас, згідно п. 2-3 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 зі змінами у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану, виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. Таким чином, з урахуванням наведеної норми, на час вирішення спору (введення та дії на території України воєнного стану) нотаріальна посвідчена згода одного з батьків для виїзду дітей за кордон з другим з батьків не потрібна, що вказує на відсутність порушених прав [PERSON] та малолітніх [PERSON] , [PERSON] внаслідок ненадання такої згоди відповідачем, та, відповідно, на відсутність необхідності судового втручання у відносини між сторонами. Також, як вбачається з матеріалів справи, на час подачі позовної заяви та вирішення спору [PERSON] разом з малолітніми [PERSON] , [PERSON] перебуває (проживає) за межами території України, а саме у Федеративній Республіці Німеччина. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Водночас, у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2021 року у справі № 359/1506/21 зазначено, що: «Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові з огляду на те, що неповнолітня [PERSON] як на момент звернення до суду із цим позовом, так і на час розгляду судами справи фактично постійно перебуває за кордоном, а саме в Словацькій Республіці, де проживає разом із матір`ю. Оскільки дитина перебуває за межами України, то вирішувати питання щодо надання дозволу на її виїзд можливо лише після її повернення до України, тобто, з визначенням конкретної дати виїзду та повернення до України». За встановлених судом обставин в сукупності, вимоги позивачки є безпідставними та передчасними, а тому не підлягають задоволенню. В силу вимог ст. 141 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачкою судові витрати.

Outcome: dismissed