Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся у суд з позовом про стягнення безпідставно отриманих коштів. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 30 грудня 2021 року Державною службою України з безпеки на транспорті винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання на території України, серії ВМ №00005583. Відповідно до зазначеної постанови [PERSON] притягнуто до адміністративнї відповідальності за ч. 2 ст. 132-1 КУпАП та накладено штраф у розмірі 17 000 грн. Постановою державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 18.05.2023 року було відкрито виконавче провадження №71818746 з примусового виконання постанови серії ВМ №00005583 від 30.12.2021 року про стягнення з [PERSON] вже подвоєної суми штрафу у розмірі 34 000 грн., суми виконавчого збору у розмірі 3 400 грн., витрати виконавчого провадження у розмірі 569 грн. Разом з винесенням вказаної постанови виконавчою службою було вчинено заходи з її примусового виконання, зокрема арештований рахунок позивача в банківській установі, а саме рахунок по отриманню заробітної плати. 26.05.2023 року з метою роблокування банківського рахунку по отриманню заробітної плати і для закриття виконавчого провадження [PERSON] сплатив на рахунок Комунарський ВДВС у м. Запоріжжі Південного МУ МЮ (м. Одеса) 37 9969,00 грн. 29 травня 2023 року виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою від 11 січня 2024 року Третього апеляційного адміністративного суду, ЄУН №333/4733/23 постанова серії ВМ №00005583 від 30.12.2021 року була скасована, а провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 132-1 КУпАП відносно [PERSON] закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. З метою повернення сплаченої суми штрафу в розмірі 34 000 грн. та виконавчого збору у розмірі 3 400 грн. , витрат виконавчого провадження у розмірі 569 грн. позивач звернувся до Комунарського ВДВС у м. Запоріжжя Південного МУ МЮ (м. Одеса) з заявою про поворот виконання постанови про застосування адміністративного штрафу. Відповідно до відповіді начальника відділу Комунарського ВДВС у м. Запоріжжі Південного МУ МЮ (м. Одеса) від 12.07.2024 року зазначено, що на момент надходження заяви державним виконавцем перераховано грошові кошти на відповідні реквізити стягувача, а саме зроблено розподіл коштів на користь стягувача у розмірі 34 000 грн. в рахунок погашення боргу. Станом на 26.09.2024 року виконавчий збір у розмірі 3 400 грн. виконавчою службою позивачу повернуто. Посилаючись на ст. 1212 ЦК України, позивач просить стягнути на його користь 34 000 грн. сплаченого ним штрафу та судовий збір. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2024 року вказана позовна заява залишена без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13 листопада 2024 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. Відповідач Державна служба України з безпеки на транспорті надіслав відзив на позовну заяву. Просить відмовити в задоволенні позову, оскільки для повернення коштів з Державного бюджету позивач має сформувати заяву про надання подання на повернення коштів з Державного бюджету України, у відповідності до вимог пункту 5 Порядку №787, та подати його до органу, що здійснював платіж до Державного бюджету - у даному випадку органу державної виконавчої служби. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 30 грудня 2021 року Державною службою України з безпеки на транспорті винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання на території України, серії ВМ №00005583. Відповідно до зазначеної постанови [PERSON] притягнуто до адміністративнї відповідальності за ч. 2 ст. 132-1 КУпАП та накладено штраф у розмірі 17 000 грн. Постановою державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 18.05.2023 року було відкрито виконавче провадження №71818746 з примусового виконання постанови серії ВМ №00005583 від 30.12.2021 року про стягнення з [PERSON] вже подвоєної суми штрафу у розмірі 34 000 грн., суми виконавчого збору у розмірі 3 400 грн., витрати виконавчого провадження у розмірі 569 грн. 26.05.2023 року [PERSON] сплатив на рахунок Комунарський ВДВС у м. Запоріжжі Південного МУ МЮ (м. Одеса) 37 9969,00 грн. 29 травня 2023 року виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою від 11 січня 2024 року Третього апеляційного адміністративного суду, ЄУН №333/4733/23 постанова серії ВМ №00005583 від 30.12.2021 року була скасована, а провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 132-1 КУпАП відносно [PERSON] закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. З метою повернення сплаченої суми штрафу в розмірі 34 000 грн. та виконавчого збору у розмірі 3 400 грн. , витрат виконавчого провадження у розмірі 569 грн. позивач звернувся до Комунарського ВДВС у м. Запоріжжя Південного МУ МЮ (м. Одеса) з заявою про поворот виконання постанови про застосування адміністративного штрафу. Відповідно до відповіді начальника відділу Комунарського ВДВС у м. Запоріжжі Південного МУ МЮ (м. Одеса) від 12.07.2024 року зазначено, що на момент надходження заяви державним виконавцем перераховано грошові кошти на відповідні реквізити стягувача, а саме зроблено розподіл коштів на користь стягувача у розмірі 34 000 грн. в рахунок погашення боргу. Станом на 26.09.2024 року виконавчий збір у розмірі 3 400 грн. виконавчою службою позивачу повернуто. Звертаючись у суд з даною позовною заявою, [PERSON] просить стягнути з відповідача 34 000 грн., сплачених ним на рахунок Комунарський ВДВС у м. Запоріжжі Південного МУ МЮ (м. Одеса) в якості штрафу. При цьому, як на правову підставу своїх вимог, [PERSON] посилається на ч. 1 ст. 1212 ЦК України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов"язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов"язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на наступне. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України). Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (частина третя статті 1212 ЦК України). Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Основна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто, в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави). За обставинами цієї справи у зв`язку з накладенням на позивача штрафу, 18 травня 2023 року Комунарським відділом державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження №71818746 з примусового виконання постанови Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 00005583 від 30 грудня 2021 року в сумі 34 000,00 грн. Того ж дня державним виконавцем прийнято постанову про стягнення з позивачки виконавчого збору у розмірі 3 400,00 грн. В подальшому, в межах виконавчого провадження №71818746 [PERSON] 26 травня 2023 року сплатив адміністративно-господарський штраф у сумі 37 969,00 грн. Однак, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою від 11 січня 2024 року Третього апеляційного адміністративного суду, ЄУН №333/4733/23 постанова серії ВМ №00005583 від 30.12.2021 року була скасована, а провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 132-1 КУпАП відносно [PERSON] закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набрала законної сили у день прийняття - 11 січня 2024 року . Згідно зі статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір, стягнутий з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, та стягнуті з боржника кошти на витрати виконавчого провадження належать до коштів виконавчого провадження. Зокрема, витратами виконавчого провадження є витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення. У статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується державним виконавцем з боржника до Державного бюджету України у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. Згідно з частиною сьомою наведеної статті у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Як зазначено Верховним Судом у постанові від 14 грудня 2022 року у справі №551/1099/21, скасування рішення, у зв`язку з виконанням якого стягнутий виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, є підставою для повернення відповідних коштів, адже правова підстава для їх стягнення є такою, що відпала. Оскільки відповідно до наведених норм набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є Державний бюджет України, помилково або надмірно сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню саме з Державного бюджету України. Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №103, Укртрансбезпека є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті. Одним із основних завдань Укртрансбезпеки є, зокрема, здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті (підпункт 3 пункту 4 Положення). За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів (абзац другий пункту 27 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2006 року №1567). Постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу є актом індивідуальної дії (правозастосовним актом), який стосується прав, обов`язків та інтересів визначеного у постанові суб`єкта, є обов`язковою для нього, а її дія вичерпується виконанням. Вирішуючи подібний за фактичними обставинами спір, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі №910/5880/21 зазначила, що суму штрафу, перераховану до бюджету на підставі постанови про застосування такого стягнення, яку надалі визнав протиправною та скасував адміністративний суд, можна стягнути на користь платника згідно зі статтею 1212 ЦК України як безпідставно утримувану. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша статті 170 ЦК України). Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). З огляду на наведені приписи, а також ураховуючи те, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарського штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету. У спірних правовідносинах таким органом є Укртрансбезпека. За змістом абзацу першого частини третьої статті 17 ЦК України орган державної влади здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом. Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій покупцям (споживачам) за рахунок сплачених до державного бюджету сум штрафних (фінансових) санкцій, застосованих такими органами за наслідками проведеної перевірки за зверненням або скаргою покупця (споживача) про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій (частина друга статті 45 БК України у редакції, чинній на час звернення до суду). Повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету (абзаци перший і п`ятий пункту 5 розділу І Порядку №787 у редакції, чинній на час звернення до суду). У випадках, встановлених Конституцією України та законом, особа має право звернутися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (частина друга статті 17 ЦК України). Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду (абзац другий частини третьої статті 17 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду зауважила, що на момент сплати позивачем адміністративно-господарського штрафу юридична підстава для такого платежу існувала -була чинною постанова про застосування штрафу та відкрите виконавче провадження. Тому неможна вважати, що позивач сплатив кошти помилково. Так само з огляду на обставини справи немає підстав вважати, що він сплатив штраф надміру, тобто у розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові. Надалі з огляду на набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду про визнання протиправною та скасування такої постанови відповідна юридична підстава відпала. Порядок №787 застосовний до випадків помилково чи надміру зарахованих до бюджету. Оскільки сума адміністративно-господарського штрафу, яку вніс до бюджету позивач, не є помилково чи надміру зарахованою, Порядок №787 на спірні правовідносини не поширюється. Велика Палата Верховного Суду вважала, що після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі статтею 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (див., наприклад, постанови від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі №911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі №910/1809/18 (пункт 35), від 1 лютого 2020 року у справі №922/614/19 (пункт 52), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 109)). У цій справі Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду, сформульованого у постанові від 10 липня 2019 року у справі №489/6624/15-ц, за змістом якого повернення цих коштів має відбуватися тільки згідно з Порядком №787, тобто у позасудовому порядку. За правилами частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд зазначає, що цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у використанні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що з метою застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції необхідно виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, судової палати й колегії суддів Касаційного господарського суду (див. постанови Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №911/1418/17, від 15 січня 2020 року у справі №914/261/18, від 12 лютого 2020 року у справі №916/2259/18 тощо). При цьому слід враховувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 30 січня 2019 року справі №755/10947/17, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 34 000 грн. у зв`язку з виконанням актів, які згодом були визнані протиправними та скасовані в судовому порядку, на підставі статті 1212 ЦК України. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2). На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути на користь позивача судовий збір.

Outcome: approved