Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-30 00:00:00

Позивачка звернулася до Яготинського районного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на особисте утримання матері, в якому вказала, що у період з 2022 року по 2024 рік позивачка та відповідач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. [INFO] від спільного проживання у сторін по справі народився син - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження дитини серія [NUMBER] . виданого Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 19.04.2024 про що внесено відповідний актовий запис за №496. Однак, з появою дитини з`ясувалось, що у них зовсім протилежні погляди на сімейні відносини та участь кожного із батьків у вихованні спільного сина, що стало наслідком фактичного припинення стосунків між позивачем та відповідачем. З 26.09.2024 року позивачка переїхала з сином до м. Яготина, Бориспільського району, Київської області де проживають разом й по теперішній час. Разом з цим, дбаючи про здоров`я своєї дитини та її фізіологічний розвиток, позивачка заключила декларацію №0001-1М81-Х010 про надання первинної медичної допомоги від 21.10.2024 з дитячим педіатром [PERSON] за фактичним проживанням дитини . За наслідками окремого проживання та виховання дитини, позивачка з відповідачем намагалася домовитися участь відповідача в утриманні [PERSON] з метою забезпечення необхідного життєвого рівня дитини відповідно до її віку, проте так і не дійшли компромісного рішення. Зі слів відповідача, якщо вона подасть на аліменти, то він буде платити, якщо вона по іншому не бажає. На сьогоднішній день, позивачка змушена нести самостійно витрати на утримання малолітнього сина (придбавати одяг, підгузки, гігієнічні серветки, дитяче харчування (дитина перебуває на штучному вигодовуванні), іграшки та книжки тощо), адже з того часу як з`їхала від відповідача, він принципово не домагає позивачці з сином та не цікавиться потребами дитини. До народження сина [PERSON] , позивачка працювала продавцем-консультантом у ТОВ «ФОРЕСТ X» (код ЄДРПОУ 44989503), але на разі перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягненню нею трьох років та окрім щомісячних соціальних виплат від держави, що складають суму у розмірі 860,00 гривень, інших доходів для забезпечення належних умов проживання як собі так і дитині у позивачки немає. Цих коштів зовсім не вистачає для нормальних умов проживання та утримання її і дитини. Тому, у цьому періодично позивачці фінансово допомагають її батьки. При цьому відповідач являється здоровою та працездатною особою, на його утриманні не перебувають інші неповнолітні діти чи непрацездатні батьки, які потребують допомоги від нього. Як відомо позивачці, відповідач працює у ТОВ «САНТЕПЛОЕНЕРГО» у м. Києві техніком з повірки лічильників, що характеризує зайнятість відповідача та можна стверджувати, що він отримує дохід та має можливість приймати участь в утриманні малолітньої дитини на постійній основі та утримувати позивачку як матір дитини до досягненню нею трьох років. Позивачка вказує, що любить свого сина та вважає, що вона з відповідачем мають спільно забезпечувати та сприяти створенню якнайкращих умов для життя і розвитку їх дитини, хоче бути впевненою у тому, що кошти на утримання малолітньої дитини будуть надходити на постійній основі щомісяця та позивачка матиме можливість планувати і розподіляти ці кошти в інтересах дитини. Оскільки відповідач ігнорує свій обов`язок з утримання малолітнього сина - [PERSON] , просила стягувати на її користь з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини від його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, та продовжувати до повноліття сина та на її утримання в розмірі 1/6 частини від його доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму щомісячно, до досягнення сином трьох річного віку. 07.01.2025 року на адресу Яготинського районного суду Київської області від представника відповідача адвоката - Клок Валентини Володимирівни надійшов відзив на позовну заяву з котрого вбачається, що відповідач визнає позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання їх спільної з позивачкою дитини, а в частині стягнення аліментів на утримання матері заперечує у зв`язку з тим, що позивач, звертаючись з відповідним позовом до суду, надала неправдиві відомості, що відповідач жодним чином не утримує дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Також зазначила, в позовній заяві, що відповідач не має інших утриманців. Даний факт, не відповідає дійсності та підтверджується наступними доказами. В період, коли позивачка проживала з відповідачем, будучи вагітною, саме відповідач забезпечував її всім необхідним, оплачував оренду квартири, купував продукти тощо. Після того, як позивачка народила дитину і до фактичного її переїзду в м. Яготин до батьків, що відбулося 26.09.2024 р., саме відповідач утримував позивачку та їх спільну дитину. Також мати відповідача допомагала матеріально та фізично позивачці з дитиною. Так відповідачем було запропоновано позивачці визначити щомісячні аліменти на утримання дитини у розмірі 5 000 грн. Проте позивачка відмовилася від запропонованого відповідачем розміру аліментів і вважала його недостатнім. Разом з тим, запропонований відповідачем розмір аліментів повністю покриватиме щомісячні потреби дитини. Також після переїзду позивачки до м. Яготин, відповідачем двічі було відправлено посилки на адресу позивачки, в яких були одяг, взуття, іграшки та інші речі для дитини. Все це підтверджується відповідними письмовими доказами - накладними з нової пошти- скріни переписки з продавцями та відповідними фото відправлених речей . Тобто це спростовує посилання позивачки, що відповідач ухиляється від утримання їх спільної дитини. Позивачка зазначила у своєму позові що відповідач працює в ТОВ «САНТЕПЛОЕНЕРГО» у м. Києві. Разом з тим, жодних доказів на підтвердження даного факту надано не було. Сторона відповідача зазначає і просить суд звернути на це увагу, що відповідач не має офіційного місця роботи, не працевлаштований у вказану вище компанію, про яку позивачка зазначила в своєму позові. Дійсно, відповідач має нерегулярні заробітки і не усвідомлює, що у разі відсутності офіційного місця працевлаштування він буде зобов`язаний сплачувати аліменти з розрахунку середньої заробітної плати по регіону, де він проживатиме. Також відповідач не має у власності будь-якого рухомого чи нерухомого майна, не отримує дохід від здачі в оренду власного житла, не придбавав за останній час нерухоме або рухоме майно, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи. Враховуючи вищевикладене просить відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання матері. 31.01.2025 року від представника позивача адвоката Микитишин Оксани Миколаївни надійшла відповідь на відзив. З котрої вбачається, що як вбачається зі змісту відзиву, відповідач частково визнає позовні вимоги, а саме щодо стягнення аліментів на утримання їх спільного сина - [PERSON] [INFO] , при цьому зазначає, що позивачка звернувшись до суду з позовом надала неправдиві відомості, які не відповідають дійсності, а саме: "відповідач стверджує, що після фактичного припинення проживання сім`єю без реєстрації шлюбу та переїзду позивачки з сином до м. Яготин він двічі відправляв посилку засобами Нової пошти на адресу позивачки в яких були одяг, взуття , іграшки та інші речі для дитини, а це спростовує посилання позивачки, що він ухиляється від утримання їх спільного сина." Щодо факту надсилання відповідачем посилок позивачка не заперечує, але вважає за необхідне уточнити, що серед речей, які передавались для дитини в тому числі були продукти харчування, одяг та іграшки, які позивачка ще залишила у відповідача коли переїздила від нього, а після - просила їй передати ці речі до м. Яготин. Іграшки, які зображені на фото - це подарунок від хрещеного дитини та ніяк не мають відношення до батька дитини. Разом з цим жодного належного доказу, що відповідач якось фінансово намагався допомагати позивачці у спільному утриманні їх сина, після припинення проживання однією сім`єю до суду не було надано, як і доказів щодо зацікавленості батька потребами та життям дитини в цілому. Позивачка приходить до єдиного висновку, що відповідач намагається перекрутити фактичні обставини на свій лад та показати суду свою активну участь батька в житті дитини та її вихованні, якої в реальному житті на жаль немає. Відповідач стверджує, що з його боку мала місце пропозиція визначити щомісячні аліменти на утримання дитини у розмірі 5000,00 гривень, але таку суму вона вважала не достатньою, щоб покрити потреби дитини»: Позивачка не заперечує, що між нею з відповідачем мала місце розмова щодо визначення розміру аліментів які він буде сплачувати щомісяця на утримання сина, але вона водночас просила і узгодити суму аліментів на її утримання, оскільки вона перебуває у декреті по догляду за дитиною та не має змоги працювати і самостійно себе утримувати, на що відповідач категорично відмовився. Та й в цілому, якщо вій наполягав і пропонував суму в 5000,00 гривень на утримання їх спільного сина, то виникає риторичне запитання : «Чому з кінця вересня 20024 року по час відповідач з свого боку не перерахував позивачці жодної копійки, адже вона неодноразово просила його про фінансову допомогу в інтересах дитини?» Також вважаємо за необхідне звернути увагу суду, що на дату звернення до суду з позовом позивачці було відомо про останнє місце роботи відповідача у ТОВ «Сантеплоенерго» в м. Києві, однак відповідач про це заперечує та стверджує, що не має офіційного місця роботи, однак має нерегулярні заробітки, джерело яких не зазначає, щоб приховати свої дійсні доходи. Адже відповідач, молода, здорова та працездатна людина, яка має змогу працювати та утримувати свого сина та позивачку до досягнення дитиною трьох років. Також до суду не надано доказів, які б підтверджували його непрацездатність, неплатоспроможність (у Відзиві він навпаки зазначає, що до припинення стосунків з позивачкою утримував її обох, а отже мав таку можливість), перебування на його утримати інших неповнолітніх дітей чи непрацездатних батьків (у Відзиві він згадує, що його мати допомагала матеріально та фізично позивачці з дитиною). Відповідач заперечує щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання позивачки до досягнення дитиною трьох років, обґрунтовуючи це тим, що позивачка і відповідач не перебували у зареєстрованому шлюбі. Враховуючи вищевикладене вважає, що доцільно та можливо стягнути з відповідача на користь позивачки на її утримання аліментів у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, до досягнення дитиною трьох років. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали вимоги позову, додатково зазначили про вимоги ч.2 ст.191 та частин 2, і 4 ст.84 СК України, з огляду на які вважають що позовні вимоги підлягають до задоволення. Позивачка перебуває у декретній відпустці, нерухомого та рухомого майна не має. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову визнав частково, підтримавши зазначене у відзиві та вважає, що відповідно до вимог ст.ст.84, 85, та ч.2 ст.91, ст.ст.74, 75 СК України вимоги щодо стягнення аліментів на утримання матері дитини не підлягають до задоволення. Відповідач працездатний, нерухомого та рухомого майна не має, інших утриманців не має, має тимчасові підробітки Перевіривши матеріали справи, враховуючи пояснення сторін по справі, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. В судовому засіданні встановлено, що з 2022 року по 2024 рік позивачка та відповідач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. [INFO] від спільного проживання у сторін по справі народився син - [PERSON] . [PERSON] заключила декларацію №0001-1М81-Х010 про надання первинної медичної допомоги від 21.10.2024 з дитячим педіатром [PERSON] за фактичним проживанням дитини . З Дитина перебуває на утриманні матері. Позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягненню нею трьох років та в загальному отримала кошти по догляду за дитиною за 2023 рік - 39144, 85 грн., за 2024 рік - 30324, 56 грн. (а.с.7-13). До відзиву додано накладні з нової пошти, скріни переписки з продавцями та відповідними фото відправлених речей . (а.с.44-46) Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Доказів того, що з відповідачів проводяться стягнення по іншими виконавчим листам в матеріалах справи немає. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, - за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною 5 ст. 183 СК України визначено, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Пункт 1 ст. 3 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.1991 року передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно п.2 дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Пунктом 2 ст. 27 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.1991 року визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до ст. 188 СК України, батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. Батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Згідно із частиною першою статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. В силу вимог ст. 91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч.2 ст.91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Положеннями статті 84 СК України передбачено право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини», а саме: ч. 1 - дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності; ч. 2 - дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; ч. 3 - якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років; ч. 4 - право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; ч. 5 - аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду; ч. 6 - право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Частина 4 статті 84 СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд виходить саме з принципу справедливості та розумності, враховуючи потреби дружини та фінансові можливості відповідача, та те, що у зв`язку з доглядом за дитиною, якій менше трьох років, позивач не має змоги працювати і утримувати себе. Відповідно до частини 2, 4 статті 84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Враховуючи вище зазначені обставини по справі, матеріальне становище сторін, їх стан здоров`я, наявність утриманців, та той факт, що сторони у справі перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, та мають спільну дитину, яка перебуває на утриманні позивачки по справі та проживає дитина разом з позивачкою, що не заперечували сторони по справі, враховуючи вимоги ч.2 і ч.4 ст.84, ч.2 ст.91 СК України, визначаючи розмір аліментів у частці від доходу відповідача, яка має стягуватись на утримання позивача, суд вважає доцільним визначити його у розмірі 1/6 частки від доходу останнього, до досягнення дитиною трьох років, та також стягувати аліменти на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частки доходу відповідача. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд вважає доцільним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу на один місяць. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача також слід стягнути в дохід держави судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved