Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (надалі позивач) звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 18762,56 грн. заборгованості за кредитним договором №29.01.2023-100002025 від 29.01.2023 року, який було переоформлено 29.03.2023 року за №29.03.2023-010000074, а також судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору, відповідач отримав кредит в сумі 9000 грн на умовах поворотності, строковості та платності. Однак позичальник [PERSON] порушив умови укладеного договору щодо своєчасності повернення кредиту та сплати відсотків, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість перед позикодавцем у розмірі 18762,56 грн, в т.ч. 8682,56 грн. заборгованості за тілом кредиту та 10080 грн. відсотків за користування кредитом. Вказаний позов надійшов до суду 14.06.2024 року та прийнятий до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 05.12.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача адвоката Крестинської Л.А., при цьому представник відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими, долучений до позову розрахунок заборгованості не містить даних про суми коштів, що оплачені відповідачем в рахунок погашення заборгованості, а також процентну ставку обрахунку заборгованості, та не є доказами наявності заборгованості відповідача за договорами кредиту. Просила відмовити в задоволенні позову. Інших заяв по суті позову та з процесуальних питань до суду не надходило. У судове засідання сторони та їх представники не з`явились, клопотали про розгляд справи у їх відсутності. Враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, в т.ч. доводи сторін, викладені в позовній заяві та у відзиві на позов, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №29.01.2023-100002025 від 29.01.2023 року, який було переоформлено 29.03.2023 року за №29.03.2023-010000074. Відповідно до умов цього договору, відповідач отримав кредит в сумі 9000 грн на умовах поворотності, строковості та платності. Вказаний кредит було надано строком на 42 дні, в т.ч. первинний період 14 днів та наступні чергові періоди, строк повернення кредиту визначено 09.05.2023 року, із встановленням фіксованої процентної ставки за користування кредитом, а саме: ставки «Економ» в розмірі 2% за один день користування кредитом протягом первинного періоду; та ставка «Стандарт» в розмірі 3% за один день користування кредитом протягом чергового періоду. Умовами укладеного договору передбачено, що у разі прострочення виконання боржником зобов`язань за договором товариством застосовуються санкції у вигляді штрафу у розмірі 180 грн. за кожний день невиконання та/або неналежного виконання умов договору. Вказаний договір укладений шляхом підписання відповідачем [PERSON] тексту підписаного товариством аналогом власноручного підпису уповноваженої особи товариства та відтиску печатки, що відтворені засобами копіювання, договору про надання споживчого кредиту із додатками в особистому кабінеті споживача, а саме одноразовим ідентифікатором Т754. За положеннями ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України\~"Про\~електронну комерцію" визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3\~вказаного Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Укладення між фінансовою установою та боржником договору про надання кредиту в електронній формі відповідає положенням Закону України "Про електронну комерцію", оскільки фінансова установа, отримавши підписані документи, ідентифікував особу, отримавши відомості про її прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, місце проживання та іншу персональну інформацію, зразок його власноручного підпису або його аналоги (у тому числі його електронний/електронний цифровий підпис). У постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначено, що не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Таким чином, суд відхиляє доводи представника відповідача, і вважає доведеним, що між сторонами було укладено кредитний договір в електронному вигляді шляхом застосування клієнтом електронного цифрового підпису. Складовими вказаного договору є додатки до нього, також підписані електронним цифровим підписом позичальника, у тому числі графік платежів, інформація про кредитодавця та про кредит, включаючи основні умови кредитування, розмір процентної ставки, інші істотні умови кредитного договору. З досліджених судом письмових доказів вбачається, що на час звернення до суду із позовом, заборгованість [PERSON] \~за договором\~кредиту з\~врахуванням часткової\~оплати заборгованості,\~по поверненню\~тіла кредиту\~складає 8682,56\~грн. Так як строк повернення вищезазначеного кредиту на момент розгляду справи наступив, з огляду на положення ст.ст.526, 1054 ЦК України, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог про стягнення суми боргу за тілом кредиту. З приводу стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом та їх розміру судом встановлено наступне. Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Разом з тим, статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч.1 ст.1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст.625 ЦК України. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст.625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч.2 ст.625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст.625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст.1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. За умовами укладеного між сторонами договору про споживчий кредит, сума кредиту становить 9000,00 строк кредиту становить 42 дні (строк кредитування), термін (дата) повернення кредиту і сплати процентів за користування кредитом 09.05.2023. Вирішуючи питання про розмір коштів, що підлягають стягненню, суд керується наступним. Виходячи зі змісту позовної заяви та долучених до неї письмових доказів, суд переконався, що позивачем заявлено до стягнення: тіла кредиту у розмірі 8682,56 грн., а також 10080 грн. процентів за користування кредитом. Інших позовних вимог, в т.ч. про стягнення неустойки, пені та інших виплат за ст.625 ЦК України, як і розрахунків заборгованості до позову не долучено та сторонами додатково не подано. Разом з тим, виходячи з положень закону, договору кредиту та сталої судової практики, наявні правові підстави для нарахування позичальнику [PERSON] процентів за користування кредитом, виходячи з базової процентної ставки за період строку кредиту з 29.03.2023 по 09.05.2023 в розмірі 7293,35 грн.: (8682,56 грн. * 2% * 42 днів). За таких обставин суд вбачає правові підстави для стягнення з [PERSON] в користь позивача за вказаним договором споживчого кредиту заборгованості у загальній сумі: 15579,91 грн., в тому числі заборгованості за тілом кредиту в сумі 8682,56 грн. та відсотків за користування кредитом в сумі 7293,35 грн. Понесені позивачем витрати по сплаті судового збору на підставі ст.141 ЦПК України слід присудити пропорційно до розміру задоволених вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: partial