Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] \~звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком за місцем його проживання; визнати права батька [PERSON] самостійно виховувати та утримувати дитину [PERSON] . Позов обґрунтовано тим, що 08 вересня 2007 року між ним та відповідачем - [PERSON] було укладено шлюб. В період спільного проживання в них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 08 грудня 2020 року шлюб було розірвано. З 01.08.2020 року вони не проживають разом, спільного господарства не ведуть, не підтримують подружніх відносин. Після розлучення, їх донька проживала з відповідачем. На початку збройної агресії рф проти України у 2022 році дочка з матір`ю виїхала в Німеччину. Проте, через конфлікт з вітчимом та образ з його боку, як стверджує донька, вона повернулася в Україну без супроводу мами. З тих пір донька проживає разом з ним і не виявляє ніякого бажання проживати з мамою. Він повністю утримував і продовжує на сьогодні утримувати дитину за рахунок своїх власних коштів. Особисто опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини. Разом з тим, він ніколи не перешкоджав і не мав наміру перешкоджати спілкуванню матері з дитиною. Проте, колишня дружина має іншу сім`ю, виїхала за кордон і фактично постійно там проживає. Інколи вона приїжджає в Україну. Відсутність безпосередньої участі у вихованні та утриманні дитини з боку відповідача порушує права дитини, і для ефективного способу їх захисту є необхідність подачі цієї позовної заяви до суду для процесуального закріплення судовим рішенням щодо покладення на позивача зобов`язань як батька забезпечити належні умови місця проживання дитини, її виховання та утримання, що відповідатиме вимогам ст.8 Загальної декларації прав людини. Ухвалою судді від 30 вересня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 02 грудня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи по суті. Представник позивача у судовому засіданні вимоги позову підтримав, суду пояснив, що сторони мають спільну дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 08 грудня 2020 року шлюб було розірвано. З 01.08.2020 року разом вони не проживають, спільного господарства не ведуть, не підтримують подружніх відносин і подальше спільне проживання. На даний час відповідач проживає за кордоном, дитина проживає разом з батьком, який піклується про неї , забезпечує матеріально, займається вихованням, слідкую за розвитком та здоров`ям дитини. Відповідач має іншу сім`ю, інколи вона приїжджає в Україну, але вихованням та утриманням дочки не займається та не надає матеріальної допомоги на її утримання. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, хоча належним чином повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи. Установлено, що відповідач [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Відповідачу копія ухвали про відкриття провадження, а також судова повістка надіслані рекомендованим листом на адресу зареєстрованого місця проживання, що відповідає вимогам п. 2 ч. 7\~ст. 128 ЦПК України. Однак, відповідне поштове відправлення повернуте на адресу суду неврученим відповідачу з відміткою пошти про причину повернення - «адресат відсутній за вказаною адресою». А тому, відповідно до змісту п. 4 ч. 8\~ст. 128 ЦПК України\~відповідач вважається такою, що отримала судову повістку. Також відповідач повідомлявся про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на веб-порталі «Судова влада України». Враховуючи, що судом вжито належних заходів для повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, а також, беручи до уваги строки розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі відповідача. Представник третьої особи служби у справах дітей Любарської селищної ради у судове засідання не з`явився, до суду надіслав заяву, в якій просить розгляд справи здійснювати без його участі. У вказаній заяві представник третьої особи також зазначає, що він не заперечує щодо задоволення позову, так як визначення місця проживання дитини з батьком [PERSON] повністю буде відповідати інтересам неповнолітньої дитини. Враховуючи наявність всіх умов, передбачених\~ст. 280 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про здійснення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Суд встановив, що сторони є батьками неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] ( а.сп.15). Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 08 грудня 2020 року у справі №282/1047/20 (провадження №2/282/335/20) шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано ( а.сп.16-17). Згідно довідки Глезненського ліцею Любарської селищної ради Житомирської області №56 від 30.05.2024 року та характеристики, [PERSON] , 2009 р.н. є ученицею 9 класу Глезненського ліцею Любарської селищної ради Житомирської області, з навчальними досягненнями достатнього рівня, має хороший фізичний та розумовий розвиток. Навчанням дитини цікавиться батько та відповідально ставиться до виховання доньки. Мати не бере участі у вихованні дитини ( а.сп.18-19). Згідно довідки Глезненського ліцею Любарської селищної ради Житомирської області №14 від 10.02.2025 року, [PERSON] , 2009 р.н. є ученицею 10 класу Глезненського ліцею Любарської селищної ради Житомирської області. Згідно заяви відповідача від 12.05.2024 року долученої до справи слідує, що вона знаходиться за межами України, з неповнолітньою дитиною від другого шлюбу. [PERSON] за своїм бажанням знаходиться на території України разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Утримання дитини за рахунок батька, тому вона не заперечує, щоб донька проживала разом з батьком ( а.сп.20). Відповідно довідки про склад сім`ї виданою Любарською селищною радою №295 від 08.11.2023, за адресою : [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] [INFO] та дочка [PERSON] [INFO] ( а.сп.21). Як слідує із довідки служби у справах дітей Любарської селищної ради №213 від 22.05.2024 року, неповнолітня дитина [PERSON] [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , перебуває на вихованні та утриманні батька [PERSON] [INFO] (а.сп.22). Згідно акту обстеження проживання №1 від 21.05.2024, комісією у складі начальника служби у справах дітей Л.Л. Ющенко, головними спеціалістами у справах дітей Д.Я. Шимко, О.В. Матійчук Любарської селищної ради на підставі звернення [PERSON] з метою встановлення умов проживання проведено обстеження умов проживання в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Встановлені належні для проживання та виховання неповнолітньої дитини. Для виховання та розвитку дитини створені такі умови: в дитини є власна кімната, облаштована спальним місцем, письмовим столом та шафою для одягу. За цією адресою проживають та мають постійне місце реєстрації: [PERSON] , [INFO] , заявник та [PERSON] , [INFO] , донька заявника. Неповнолітня дитина [PERSON] має бажання проживати разом з батьком (а.сп.23-24). Відповідно до довідки, виданої Старочорторийським старостинським округом Любарської селищної ради №206 від 21.05.2024 року, неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] знаходиться на утриманні гр. [PERSON] , [INFO] ( а.сп.25) Рішенням виконавчого комітету Любарської селищної ради № 330 від 29.11.2024 року затверджено висновок щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а. с. 74). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Любарської селищної ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Любарської селищної ради від 29.11.2024 року №330, орган опіки та піклування встановив, що матір [PERSON] на даний час знаходиться за кордоном, проте постійно підтримує зв`язок із донькою в телефонному режимі, цікавиться життям дитини, допомагає матеріально, однак не може постійно проживати з дитиною, оскільки в неї інша сім`я, а донька [PERSON] не знаходить спільну мову з її чоловіком. У свою чергу, відсутні докази неналежного виконання [PERSON] батьківських обов`язків чи аморальної поведінки, відомості щодо вад здоров`я, неможливості утримувати дитину чи приділяти достатню увагу її вихованню, навчанню та духовному розвитку. Тому, виконавчий комітет Любарської селищної ради, як орган опіки та піклування, вважає можливим та доцільним проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] ( а.с.75). Статтею 51 Конституції України гарантовано, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Нормами\~статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»\~визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частини 1 статті 18, частини 1 статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Згідно зі ст. 12 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини. З цією метою дитині надається можливість бути заслуханою в ході судового чи адміністративного розгляду, безпосередньо або через представника чи відповідний орган. За законодавством України із досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у визначенні місця проживання (ч. 2\~ст. 160 Сімейного кодексу України). Лише у разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Згідно з частинами 2, 8, 9\~статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом частини першої, другої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Згідно з частиною 1\~статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати\~малолітня\~дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до частини третьої статті 160 Сімейного кодексу України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями\~статті 29 Цивільного кодексу України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. Крім того, відповідно до підпункту 14 пункту 14 постанови Кабінету Міністрів України № 265 від 07 лютого 2022 року «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», дитина віком від 14 років самостійно декларує місце свого проживання за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання батьків або інших законних представників чи одного з них без їх згоди. Таким чином, особа, яка досягла 14-річного віку самостійно визначає місце свого проживання та може подати заяву про реєстрацію місця проживання особисто. При цьому, суд враховує аналогічні правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц та постанові Верховного Суду від 28.01.2021 р. у справі №753/6498/15. Судова практика з приводу вказаних правовідносин є сталою і змін не зазнавала. Судом встановлено, що на день звернення позивача з даним позовом дитині, щодо якої вирішується питання про визначення місця проживання, було 14 років, а на час розгляду справи судом [PERSON] виповнилось 15 років. Відтак, з огляду на положення частини третьої статті 160 Сімейного кодексу України, [PERSON] самостійно визначає місце свого проживання, незалежно від волі її батьків та наявності спірних правовідносин з цього питання. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визначення місця проживання дитини, яка досягла 15 років у судовому порядку, а тому позовна вимога в цій частині є безпідставною та такою, що не узгоджується з вимогами закону. Що стосується заявленої вимоги про визнання права батька [PERSON] самостійно виховувати та утримувати дитину [PERSON] , то суд зазначає наступне. Як вже зазначено вище, відповідно до положень Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У свою чергу, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Також, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не позбавлена батьківських прав відносно дочки. В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що відповідач не здатна виконувати батьківські обов`язки в силу об`єктивних обставин або ж негативно впливає на неповнолітню [PERSON] . Пояснення позивача про те, що [PERSON] проживає закордоном та не приймає участі у вихованні та утриманні неповнолітньої дитини належним чином не доведено. Більш того, у судовому засіданні в присутності психолога заслухано думку неповнолітньої [PERSON] щодо спірних правовідносин. Остання повідомила, що в 2022 році виїхала з матір`ю за межі України, у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф. Повернулась у 2023 році на територію України та з того часу постійно проживає з батьком. З мамою постійно підтримує зв`язок, між ними склалися нормальні стосунки. Мати приїхала в Україну чотири місяці тому, проживає з іншим чоловіком, у них народилась дитина. Також повідомила, що мама не проти, щоб вона проживала з татом. Суд зазначає, що закон не передбачає обов`язку підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні шляхом встановлення юридичного факту в судовому порядку. Натомість, такий факт може бути підтверджений за рішенням суду в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи в межах заявлених вимог, враховуючи висловлену думку [PERSON] , суд приходить до висновку, що визнання права батька на самостійне виховування та утримання дитини є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Враховуючи вищезазначене, у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed