Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-12 00:00:00

представник [PERSON] звернувся до суду з позовом і після зміни позовних вимог просив: - визнати легковий автомобіль Ford Focus, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , спільним сумісним майном подружжя сторін; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію, що становить вартості легкового автомобіля Ford Focus, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , у розмірі 108\~933 грн. 50 коп. грн. - визнати за [PERSON] право власності на частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на оплату правничої допомоги адвоката в розмірі 26\~000 грн., а також судовий збір в розмірі 15\~140 грн. Свої вимоги мотивував тим, що за час шлюбу позивачки з відповідачем, за спільні кошти в спільну сумісну власність 14 грудня 2017 року ними придбано квартиру, право власності на яку оформлено за відповідачем. Також зазначив, що за період шлюбу сторонами придбано автомобіль Ford Focus, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ,\~який постійно перебував в користуванні відповідача. Проте, 01 лютого 2024 року останній без відома та згоди [PERSON] перереєстрував автомобіль на іншу особу. [PERSON] подав до суду зустрічний позов, в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , а також стягнути з [PERSON] витрати на сплату судового збору в розмірі 2\~500 грн. Свої вимоги мотивував тим, що перебуваючи у шлюбі з позивачкою, [PERSON] за свої особисті кошти придбав 14 грудня 2017 року двокімнатну квартиру вартістю 250 000 грн., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ці грошові кошти - 250 000 грн. одержані ним від продажу його особистої однокімнатної квартири, яка знаходилась за адресою: [ADDRESS] та продана ним 12 грудня 2017 року за 768 220 грн. Представник [PERSON] подав до суду відзив на зустрічний позов, в якому зазначив, що в договорі купівлі-продажу спірної квартири від 14 грудня 2017 року дійсно фігурує сума 250\~000 грн., однак це її оціночна вартість, яку необхідно робити при купівлі-продажу житлових квартир та надати нотаріусу, як податковому агенту, для сплати державного мита, а не реальна, за яку її придбано (п. 8 Договору). Реальна ж вартість купівлі двокімнатної квартири [ADDRESS] склала 31 500 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ на момент укладання угоди становило 858 690 грн. Крім того, просив звернути увагу суду на значну різницю між купівлею квартири [ADDRESS] за 321\~816 грн. та її продажем за 768\~220 грн. Підвищення вартості квартири відбулося завдяки ремонту, який сторони зробили за час шлюбу, оскільки квартира придбавалась у новому будинку, без ремонту. На проведення ремонту батьки позивачки [PERSON] та [PERSON] допомогли подружжю коштами в сумі близько 100\~000 грн. [PERSON] подав до суду відзив на первісний позов, який за своїм змістом є аналогічним зустрічному позову. Представник [PERSON] \~подав до\~суду відповідь\~на відзив\~на первісний\~позов, яка за своїм змістом є аналогічною відзиву на зустрічний позов. [PERSON] в суді пояснила, що в 2014 році з [PERSON] почали проживати разом. 03 липня 2015 року уклали шлюб, [INFO] у них народилася перша дитина [PERSON] , а [INFO] друга дитина [PERSON] . Під час перебування з відповідачем у шлюбі придбали у 2017 році квартиру [ADDRESS] та легковий автомобіль Ford Focus, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Шлюб між ними розірвано 04 серпня 2022 року. На даний час вимушена проживати з двома дітьми в орендованій квартирі. Просила в задоволенні зустрічного позову відмовити, а первісний позов задовольнити. Представник [PERSON] в суді зазначив, що квартира [ADDRESS] придбана за час перебування сторін у шлюбі. В цей час позивачка разом з дітьми вимушено проживає в орендованій квартирі. Пояснив, що 26 грудня 2014 року сторони придбали в новобудові квартиру [ADDRESS] . З початку спільного проживання сторони робили у вказаній квартирі ремонт, оскільки вона була непридатна для проживання. В зв`язку з цим, батьки позивачки вирішили допомогли подружжю з ремонтом та віддали їм всі гроші, які відкладали дочці на весілля. В 2015 році з`явилась перша дитина, тож подружжя вирішило придбати більшу квартиру у м. Вишгороді, в зв`язку з чим продали кв. [ADDRESS] днів придбали квартиру [ADDRESS] . Також зазначив, що легковий автомобіль Ford Focus, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] також придбано сторонами за спільні кошти сторін під час шлюбу. Вказаний автомобіль знаходився в постійному користуванні відповідача допоки останній без відома та згоди [PERSON] не перереєстрував його на користь іншої особи. Просив в задоволенні зустрічного позову відмовити, а первісний позов задовольнити. [PERSON] в суді пояснив, що 25 грудня 2014 року він продав свою квартиру [ADDRESS] , після продажу якої через день придбав квартиру [ADDRESS] . 19 березня 2016 року його батьки також продали свою квартиру та розділили гроші між ним та його сестрою. Грошові кошти, які надали йому батьки за продаж своєї квартири, він з дружиною витратив на ремонт квартири [ADDRESS] . Згодом вони вирішили продати і цю квартиру з метою придбання в інтересах сім`ї більшої квартири [ADDRESS] . Доводив, що ця квартира є його особистою приватною власністю, придбана виключно за його особисті кошти та поділу в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя не підлягає. В зв`язку з викладеним просив в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити. Представник [PERSON] \~в суді зустрічний позов підтримала та наполягала на його задоволені з викладених у ньому підстав, в задоволенні первісного позову просила відмовити. Допитані в суді свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що [PERSON] є їхньої дочкою, яка в 2014 році познайомилася в університеті із [PERSON] . Цього ж року вони почали спільно проживати в орендованій квартирі, після чого у 2015 році уклали шлюб, в якому народилося двоє дітей. Зазначили, що за час перебування сторін у шлюбі допомагали подружжю увесь час. Основним сімейним заробітком є пасіка, на якій вони заробляють близько 300\~000 грн. на рік шляхом продажу меду. З 2014 року почали безкоштовно передавати мед [PERSON] , щоб той продавав його в ресторані, після чого 90% прибутку забирав собі на потреби сім`ї, ремонт квартири [ADDRESS] , а інші 10% прибутку повертав батькам позивачки. В період проведення ремонту у вказаній кватирі їх дочка [PERSON] разом з дітьми проживала у батьків. Зазначили, що всі гроші, які відкладали вони на весілля дочки вклали в ремонт квартири в м. Ірпіні, яка придбана в новобудові. Після проведення ремонту подружжя продало вказану квартиру та придбало квартиру [ADDRESS] . Допитані в суді свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що [PERSON] є їх сином. Про його стосунки з [PERSON] дізналися восени 2015 року, з батьками останньої познайомилися в черні 2015 року. Подружжя проживало разом в їхній квартирі разом з ними по [ADDRESS] , яку в 2016 році продали. Зазначили, що в 2014 році [PERSON] знайшов забудовника, на рахунок якого його батько перевів 321\~816 грн., після чого відповідач отримав у власність квартиру [ADDRESS] та оформив її на себе. У 2017 році продав її за 768 220 грн., а через день придбав більшу квартиру [ADDRESS] вартістю 250\~000 грн. При продажі та купівлі квартир [PERSON] та його батьки перебували разом. Зазначили, що [PERSON] та її батьки не надавали кошти на ремонт кв. [ADDRESS] та не допомагали фінансово подружжю, всі кошти надавалися лише зі сторони сім`ї [PERSON] . Заслухавши сторін та їхніх представників, допитавши свідків, суд дійшов наступного. Встановлено, що з 03 липня 2015 року сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04 серпня 2022 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. За час шлюбу в спільну сумісну власність сторонами придбано автомобіль Ford Focus, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який 04 липня 2020 року зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується листом ТСЦ МВС №3245 №3245-635 від 26 грудня 2023 року. Згідно листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях ТСЦ №3245, право власності на автомобіль Ford Focus, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] з 01 лютого 2024 року зареєстровано за [PERSON] . Зазначені обставини також підтверджуються даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого ТСЦ 8045. Відповідно до висновку про об`єкт незалежності оцінки ФОП [PERSON] від 27 грудня 2023 року, середня ринкова вартість легкового автомобіля Ford Focus, 2010 року випуску, об`єм двигуна 1560 см.куб становить 217\~867 грн. Згідно висновку про оцінку ринкової вартості колісного транспортного засобу ТОВ «Клевер Експерт» №245/06-24 від 25 червня 2024 року, ринкова вартість з урахуванням ПДВ колісного транспортного засобу Ford Focus, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , становить 164\~716 грн. 76 коп. Згідно довідки ТОВ «ВБК «ІНВЕСТБУД» №26 від 19 березня 2016 року, [PERSON] уклав договір купівлі-продажу майнових прав №96 від 26 грудня 2014 року. Адреса об`єкту інвестування: [ADDRESS] , тип об`єкту інвестування житлове приміщення квартира [ADDRESS] загальною площею 36,2 м2. Загальна вартість об`єкта нерухомості в день укладання цього договору становить 321\~816 грн. Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» №R5SA3IDGUEPNVSS7 від 14 грудня 2024 року, [PERSON] 08 січня 2015 року здійснив в касі платіж №0.0.334322094.1 на суму 321\~816 грн., призначення платежу оплата купівлі за договором №96 від 26 грудня 2014 року [PERSON] . Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №56346230 від 30 березня 2016 року, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано з 26 березня 2016 року за [PERSON] . Державна реєстрація здійснена на підставі укладеного між [PERSON] та ТОВ «ВБК «ІНВЕСТБУД» договору купівлі-продажу майнових прав №96 від 26 грудня 2014 року, укладеної між [PERSON] та ТОВ «ВБК «ІНВЕСТБУД», додаткової угоди №96 від 15 лютого 2016 року та акту приймання-передачі нерухомого майна від 23 березня 2016 року. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 19 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мішеніним І.С. та зареєстрованим за №113, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (продавці) передали у власність [PERSON] (покупцю) квартиру [ADDRESS] , вартістю 735\~000 грн., яка належала продавцям по частині кожному в рівних частках. Відповідно договору купівлі-продажу квартири від 12 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіною І.М. та зареєстрованого за №2160, [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , продаж якої вчинено за 768\~220 грн. Вказаний договір посвідчено за згодою дружини продавця [PERSON] [PERSON] , оформленого приватним нотаріусом 12 грудня 2017 року за реєстром №2159, зміст якої доведено до відома покупця (п. 12 Договору). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 14 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А. та зареєстрованого за №2622, [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , продаж якої вчинено за 250\~000 грн. Вказаний договір укладено за згодою дружини покупця [PERSON] , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом 14 грудня 2017 року за реєстровим №2621 (п. 5 Договору). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №107537517 від 14 грудня 2017 року, право власності на квартиру [ADDRESS] з 14 грудня 2017 року зареєстровано за [PERSON] . Що стосується договору про наміри з передачею авансу укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) 03 грудня 2017 року та договору про внесення авансу укладеного між [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець) 05 грудня 2017 року, то суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до абз. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Попередній договір щодо купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва або майбутнього об`єкта нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню. Водночас, вказані документи згідно викладених вимог закону нотаріально не посвідчено, умови яких до того ж умовам нотаріально посвідченого основного договору купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS] від 14 грудня 2017 року не відповідають, а тому доводи позивачки щодо іншої ціни вартості квартири суд до уваги не приймає, а вказані докази й доводи сторін щодо їх оцінки відкидає, як неспроможні. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов?язані спільним побутом, мають взаємні права та обов?язки. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Згідно п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.ч. 1- 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. На підставі ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 зроблено висновок, що згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Частиною першою ст. 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об?єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який ї спростовує. Аналізуючи дослідженні по справі докази в їх сукупності, суд доходить висновку про те, що спірний автомобіль Ford Focus, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який згодом [PERSON] перереєстровано на користь [PERSON] , придбано під час перебування сторін у шлюбі, а, отже, він був об`єктом спільної сумісної власності. При цьому, розірвання шлюбу між сторонами 04 серпня 2022 року не припинило вказаного правового статусу зазначеного майна. Презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя в цій частині в суді не спростована. У статті 65 СК України закріплено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року судам роз`яснено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Зазначене ґрунтується на правовому висновку викладеному в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц та постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 758/6805/17. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 01 лютого 2024 року перереєстрував право власності на автомобіль без згоди [PERSON] на користь третьої особи [PERSON] , коли [PERSON] не було відомо про перереєстрацію права власності на транспортний засів та вона своєї згоди на це, відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України, не надавала. Такі дії [PERSON] свідчать про недобросовісність відносно позивачки, яка як одна із подружжя, має право на рівні з відповідачем володіти, користуватися та розпоряджатися транспортним засобом. Фактично [PERSON] здійснив таку перереєстрацію нерухомого майна на свій розсуд, проти волі іншого з подружжя, а тому вартість майна має бути врахована при поділі. Внаслідок відчуження транспортного засобу у такий спосіб, його дійсну вартість встановити неможливо, а, відтак, визначаючи її, необхідно виходити з дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації вартості спірного автомобіля в розмірі частини, суд бере до уваги висновок про оцінку ринкової вартості колісного транспортного засобу ТОВ «Клевер Експерт» №245/06-24 від 25 червня 2024 року, який є більш мотивованим та обґрунтованим, при складанні якого оцінювачем фактично оглянуто спірний транспортний засіб та зроблено його фото фіксацію, коли висновок про об`єкт незалежності оцінки ФОП [PERSON] від 27 грудня 2023 року є необґрунтованим та мотивувальної, дослідницької частини не містить, який суд відхиляє за необґрунтованістю. Так, згідно вказаного висновку ТОВ «Клевер Експерт» №245/06-24 від 25 червня 2024 року ринкова вартість з урахуванням ПДВ колісного транспортного засобу Ford Focus, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] станом на час розгляду справи оцінено на суму в розмірі 164 716 грн. 76 коп. Отже, виходячи з вимог ст.ст. 69, 70 СК України, на користь [PERSON] підлягає стягненню з [PERSON] частка від вартості автомобіля на час розгляду справи, а саме у розмірі 82 358 грн. 38 коп. У зв`язку із стягненням компенсації вартості відчуженого автомобіля в розмірі частини на користь позивачки, підстав для визнання його спільним сумісним майном, як про це просить сторона позивача, не встановлено. За таких обставин, первісний позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Що стосується квартири [ADDRESS] , то суд зазначає наступне. За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Відповідно до ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. У частині 1 ст. 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Також у ст. 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами. З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин. У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому. Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16. Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано. Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно правового висновку викладеного в постанові ВП ВС від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16-ц, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Так, в зустрічному позові [PERSON] посилався на те, що грошові кошти в розмірі 250 000 грн., за які придбано спірну квартиру, одержано ним від продажу його особистої однокімнатної квартири (грошові кошти за яку сплатив його батько [PERSON] ), що знаходилась за адресою: [ADDRESS] , та продана ним 12 грудня 2017 року за 768 220 грн., в зв`язку з чим квартира [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає розподілу в порядку передбаченому ст.ст. 60 та 70 СК України, оскільки придбана ним за особисті кошти, а отже є його особистою приватною власністю. Судом установлено, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №56346230 від 30 березня 2016 року державну реєстрацію квартири [ADDRESS] проведено на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №96 від 26 грудня 2014 року укладеного між [PERSON] та ТОВ «ВБК «ІНВЕСТБУД», додаткової угоди №96 від 15 лютого 2016 року та акту приймання-передачі нерухомого майна від 23 березня 2016 року. При цьому, вказані вище документи, на підставі яких здійснено державну реєстрацію майна, суду не надано. Суд зазначає, що передача та приймання майнових прав здійснюється сторонами за актом прийому-передачі майнових прав після отримання сертифікату відповідності закінченого будівництва об`єкта та проведення кінцевих розрахунків за фактично збудовану площу відповідно до технічного паспорту, виготовленого суб`єктом господарювання, що проводить технічну інвентаризацію. Покупець набуває майнові права після підписання ним акту прийому-передачі майнових прав. [PERSON] , як платником за договором №96 від 26 грудня 2014 року, 08 січня 2015 року, тобто до шлюбу сторін, сплачено всі належні до сплати грошові кошти за вказаним договором в розмірі 321\~816 грн. (довідка АТ КБ «ПриватБанк» №R5SA3IDGUEPNVSS7 від 14 грудня 2024 року). Однак, майно покупцю до шлюбу не передано, остаточний розрахунок не здійснено, коли передача та приймання нерухомого майна відбулася вже під час шлюбу сторін 23 березня 2016 року відповідно до додаткової угоди від 15 лютого 2016 року та акту приймання-передачі нерухомого майна від 23 березня 2016 року. Відтак, підстав вважати, що квартиру [ADDRESS] набуто [PERSON] в особисту приватну власність до шлюбу в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України у суду не має. Саме по собі укладення договору купівлі-продажу прав не породжує права власності на майнові права на квартиру. Для отримання права власності на квартиру необхідна наявність ряду правопороджуючих фактів. До того, як продавець не здійснить передачу нерухомого майна, право власності на нього не виникає, а покупець стає лише учасником зобов`язальних правовідносин згідно ст. 509 ЦК України. Зазначене ґрунтується на правовому висновку, викладеному у постанові КЦС ВС від 05 липня 2023 року у справі №759/21141/19. У той же час, в постанові ОП КЦС ВС від 03 червня 2024 року у справі №712/3590/22 зазначено, що вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном. Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Зі справи встановлено, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 12 грудня 2017 року, (квартира [ADDRESS] ), та договору купівлі-продажу квартири від 14 грудня 2017 року, (квартира [ADDRESS] ), [PERSON] надавала свою згоду на продаж (п. 12 Договору) та придбання (п. 5 Договору) кожної з цих квартир, що свідчить про набуття подружжям спірної квартири в спільну сумісну власність, оскільки в такому випадку відбувається спочатку розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а потім коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності для набуття майна в спільну сумісну власність. Отже, підстав вважати, що, квартиру [ADDRESS] , так і квартиру [ADDRESS] , [PERSON] придбав за особисті кошти в розумінні п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, в даному випадку у суду не має. Відтак, спірна квартира [ADDRESS] належить подружжю на праві спільної власності і презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя в цій частині в суді не спростована, коли суд не вправі своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Отже, слід дійти висновку, що спірну квартиру [ADDRESS] придбано під час перебування сторін у шлюбі за спільні кошти, а тому в силу викладених вимог Закону вона вважається спільним сумісним майном подружжя. Спірне майно є неподільним і, враховуючи зміст позовних вимог, за кожною із сторін слід визнати право на рівну частку в ньому, залишивши таке майно в їх спільній власності. При вирішенні спору суд, згідно роз`яснень даних в п. 25 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає необхідним визначити ідеальні частки подружжя в спільному майні, яке залишається в їх спільній частковій власності. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що незалежно від того, на кого з подружжя зареєстроване право власності на майно, придбана ними квартира, належать дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, а тому за кожним із них слід визнати право власності на її частину, що тягне за собою припинення оформленого за відповідачем право власності на це майно в цілому. За таких обставин, первісний позов у вказаній частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити за недоведеністю. Вирішуючи питання\~про стягнення\~з відповідача\~судових витрат\~зі сплати\~судового збору\~та витрат\~на правову\~допомогу суд керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У відповідності до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 20 грудня 2023 року між [PERSON] та адвокатом Купрієнком Володимиром Сергійовичем укладено договір про надання правничої (правової) допомоги та додаткову угоду до договору. Згідно п. 1 Додаткової угоди, підготовка позовної заяви складає 10\~000 грн., представництво інтересів у суді першої інстанції, а саме одне судове засідання 4\~000 грн. Представником Навроцької А.М. подано документальне підтвердження понесених за час розгляду справи останньою витрат на правову допомогу в загальному розмірі 26\~000 грн., що підтверджується квитанціями АТ «Ощадбанк» №1466666573011 від 26 грудня 2023 року, №414279178357 від 21 травня 2024 року, №415561017031 від 03 червня 2024 року. Згідно правового висновку викладеного в постанові КЦС ВС від 05 липня 2023 року у справі №759/24141/19, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв?язку з розглядом конкретної справи. Відтак, з урахуванням критеріїв співмірності складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості вчинених ним дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, суд вважає, що вищевказані витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 26 000 грн. є належним чином обґрунтованими і підлягають згідно ст. 141 ЦПК України стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з [PERSON] на користь [PERSON] . Відтак, з відповідача на користь позивачки пропорційно до розміру задоволених позовних вимог слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 615 грн. 20 коп., а також судовий збір в розмірі 8\~733 грн. 40 коп., а всього 21 348 грн. 60 коп. (48,52% від розміру позовних вимог первісного позову, які судом задоволено). На підставі викладеного та

Outcome: partial