Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-29 00:00:00

До Солом`янського районного суду м. Києва з позовною заявою звернувся [PERSON] (далі - позивач) до [PERSON] (далі - відповідач) про поділ спільного сумісного майна (грошові кошти). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 23.11.2007 між позивачем та відповідачем укладено шлюб. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21.02.2019 у справі № 760/30793/18 шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 26.03.2019. За час шлюбу сторонами набуте спільне майно, зокрема грошові кошти у різних валютах на банківських рахунках, які були оформлені на ім`я відповідача. Позивач вважає, що вказані грошові кошти набуті під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягають поділу у зв`язку із розірванням шлюбу. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Майстренко О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30.07.2024 у справі відкрито провадження та призначено до розгляду у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження. 19 серпня 2024 року від представника відповідача до суду надійшли відзив на позовну заяву та заява про залишення позову без розгляду. У заяві про залишення позову без розгляду та відзиві представник відповідача вказала, що в провадженні Солом`янського районного суду м. Києва вже перебуває справа № 760/5833/22 предметом якої поділ спільного сумісного майна між позивачем та відповідачем. Тому предмети цих двох справ співпадають і позов у справі № 760/16542/24 повинен бути залишений без розгляду. Також у відзиві представник відповідача зазначає, що позивачем не доведено належними доказами наявність відповідного спільного майна (грошових коштів) і дати їх надходження. Крім того сторони не проживали разом ще з 2018 року і відповідні гроші можуть бути особистими грошима відповідача. 04 вересня 2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якому остання зазначила, що предмети спору у справах № 760/5833/22 та № 760/16542/24 є різними, стосуються різного майна, яке не дублюється. Факт наявності грошових коштів на банківських рахунках відповідача на момент розірвання шлюбу доведено належними доказами, а саме довідками та виписками із банківських установ, які отримані на підставі ухвали суду у справі № 760/5833/22. Вказувала, що кошти набуті під час шлюбу, що створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності і доказів, які б стверджували зворотнє сторона відповідача не надала. 11 вересня 2024 року представник відповідача надала заперечення на відповідь на відзив в якому підтримала викладену у відзиві правову позицію. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.09.2024 заяву про залишення позову без розгляду, яка подана представником відповідача, залишено без задоволення; закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 19 вересня 2024 року до суду надійшла заява про забезпечення позову, яка подана представником позивача, в якій остання просила забезпечити позов шляхом заборони відповідачу вчиняти будь-які дії щодо зняття грошових коштів з банківських рахунків та накласти арешт на спільне сумісне майно подружжя (грошові кошти), які є предметом спору у цій судовій справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.09.2024 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову, яка подана представником позивача. 31 жовтня 2024 року надійшла заява представника відповідача про застосування строків позовної давності. У цій заяві вказано, що рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили 26.03.2019, а з позовом позивач звернувся 17.07.2024, тобто через 5 років 3 місяці і 21 день. На думку представника відповідача, весь цей час позивачу було відомо про гроші на банківських рахунках відповідача, тому строк звернення до суду встановлений ст. 72 Сімейного кодексу України (далі - СК України) завершився 27.03.2022. З огляду на викладене та відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) представник відповідача просила застосувати строк позовної давності у справі і відмовити у позові. Також, 31.10.2024 до суду надійшли додаткові пояснення у справі від представника позивача, у яких було підтримано правову позицію сторони позивача, яка викладена у позові. В судовому засіданні представник позивача вимоги за позовом підтримала, просила суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав, викладених в цьому позові та інших поданих заявах по суті справи. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала з підстав викладених у відзиві та інших заявах по суті, а також просила застосувати строк позовної давності до вимог позивача. У судовому засіданні по суті представники сторін підтримали їх правові позиції, які викладені у вище перелічених заявах по суті. Суд, заслухавши учасників справи, повно і всебічно дослідивши докази, які міститься у матеріалах справи, встановив такі факти та дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 23.11.2007 між позивачем та відповідачем укладено шлюб. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21.02.2019 у справі № 760/30793/18 шлюб між сторонами розірвано. Вказане рішення суду набрало законної сили 26.03.2019. Вказане підтверджується копію зазначеного судового рішення, яке долучено до матеріалів справи. Також судом встановлено на підставі письмових доказів, що на момент розірвання шлюбу на банківських рахунках відповідача знаходилися грошові кошти. Так, відповідно до довідки АТ «Державний ощадний банк України» від 13.10.2023 № 46/12-11/67948/2023/БТ станом на 26.03.2019 у цьому банку у відповідача був наявний вклад на суму 80 000,00 грн. № 156719126 від 08.10.2016, рахунок [NUMBER] (980), IBAN [NUMBER] . Згідно із довідкою АТ «Укргазбанк» від 16.10.2023 №БТ-10961 у період з 23.11.2002 по 26.03.2019 у цьому банку у відповідача були, зокрема, такі вклади: - 1 626,00 доларів США по договору №084/09/18/1 від 20.09.2018, відділення №28, рахунок [NUMBER] USD, IBAN [NUMBER] , повернуто 25.03.2019; - 69 204,68 грн. по договору №028/11/18/1 від 06.11.2018, відділення №28, рахунок [NUMBER] , IBAN [NUMBER] , наявний станом на 26.03.2019; - 100 562,00 грн. по договору №080/01/19/0028 від 18.01.2019, відділення №28, рахунок [NUMBER] , IBAN [NUMBER] , наявний станом на 26.03.2019; - 1 235,00 євро по договору №094/01/19/0028 від 22.01.2019, відділення №28, рахунок [NUMBER] EUR, IBAN [NUMBER] , наявний станом на 26.03.2019. Вказані обставини встановлені судом на підставі письмових доказів, які суд вважає належними, допустимими та достовірними. Крім цього вказані вище обставини, у судовому засіданні визнані представника позивача та відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже, суд вважає вищевказані обставини доведеними достатніми доказами. Судом встановлено, що стороною відповідача не надано до матеріалів судової справи жодного належного доказу на підтвердження того факту, що зазначені грошові кошти є особистими коштами відповідача, набуті до шлюбу або під час роздільного проживання до моменту розірвання шлюбу, а також, що вказані кошти витрачені в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому ч.1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у постанові від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Частиною 1 ст. 69 СК України регламентовано, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній власності, вважається, що частка співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом із цим, ч. 2 та ч. 3 ст.70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11). Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Отже, чинним законодавством встановлена презумпція рівності часток подружжя, підстави для відступу від якої потребують доведення. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Відповідно до ч. 6, 7 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, доказування є обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі, а не суду, що відповідає принципу змагальності сторін, закріпленого ст. 12 ЦПК України. Матеріали справи не містять відомостей про те, що між сторонами укладався шлюбний договір, наявність домовленості між сторонами щодо збільшення або зменшення часток майна що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, укладення між сторонами договору про поділ спільного майна. Не встановлено судом також обставин передбачених у ч. 2 та ч. 3 ст.70 СК України, відповідачем не надано доказів, що вказані грошові кошти є її особистою власністю, або відповідні кошти витрачені на користь та в інтересах сім`ї. Отже, стороною відповідача не спростовано тверджень позивача, підтверджених доказами, про те що на станом на момент розірвання шлюбу на вищенаведених банківських рахунках відповідача були розміщені грошові кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя. З огляду на викладене, суд вважає, доведеним належними, допустимими та достатніми доказами факт належності грошових коштів на вищевказаних банківських рахунках відповідача до спільної сумісною власністю подружжя і підлягають поділу. Вказані висновки суду також стосуються грошових 1 626,00 доларів США по договору №084/09/18/1 від 20.09.2018, відділення №28, рахунок [NUMBER] USD, IBAN [NUMBER] , які були повернуті відповідачу 25.03.2019, тобто напередодні набрання законної сили рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами. З огляду на те, що сторони не заперечували факт відсутності між ними сімейних відносин після ухвалення 21.02.2019 судом рішення про розірвання шлюбу, суд вважає, що вказані кошти також підлягають поділу між сторонами. Враховуючи, що після розірвання шлюбу грошові кошти на банківських вкладах залишилися у володіння та розпорядження відповідача, то, відповідно до приписів ст. 71. СК України у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя право власності на вказані грошові кошти, які були розміщені на рахунках у банках необхідно визнати за відповідачем, із стягненням на користь позивача грошової компенсації частки у спільній сумісній власності на вказані грошові кошти. Щодо вимог позивача про компенсацію йому в гривнях банківських вкладів, які були розміщені в іноземній валюті, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Законом України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Пунктами 6.3., 7.1.4 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Особливості режимів функціонування вкладних (депозитних), поточних рахунків визначаються нормативно-правовими актами НБУ та договорами, що укладаються клієнтами та обслуговуючими їх банками. Відповідно до пункту 10.20. Постанови НБУ від 12.11.2003 № 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» з вкладного (депозитного) рахунку фізичної особи-резидента в іноземній валюті за розпорядженням вкладника або за його дорученням кошти повертаються шляхом виплати готівкою; перерахування на власний поточний або власний вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті. Вирішуючи даний спір, суд звертає увагу, що частина коштів в АТ «Укргазбанк» були розміщені в іноземній валюті (доларах США, євро) і матеріали справи не містять доказів, що повернення відповідачу вкладу відбувалось саме у національній валюті України, тобто в гривні. У зв`язку з чим суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню частина вказаних коштів у валюті їх розміщення на банківському вкладі. Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація частки у спільній сумісній власності на вказані грошові кошти, а саме 124 883,34 грн, 813 доларів США, 617,50 євро. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, то суд вважає, що остання задоволенню не підлягає за такого. У ст. 72 СК України вказано, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно із ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.ч. 4,5 ст. 267 ЦК України). Суд погоджується із твердженням представника відповідача, що перебіг позовної давності розпочався з 27.03.2019, тобто на наступний день після набрання законної сили рішення про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. Водночас постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України установлено карантин. Надалі, постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений лише з 30.06.2023 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року № 651. Також відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020№ 540-IX розділ VII «Прикінцеві положення» СК України доповнено пунктом «2-1» такого змісту: «2-1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 72, 128, 129, 139 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Отже, п. 2-1 «Прикінцеві положення» СК України встановлено, що строки, визначені, зокрема ст. 72 СК України, продовжуються на строк дії такого карантину. З огляду викладене, станом на дату звернення позивача до суду із позовом (18.07.2024), строк позовної давності не сплив, так як був продовжений в силу дії зазначених норм Прикінцевих положень СК України. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. За загальним правилом встановленим ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1805,22 грн.

Outcome: approved