Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

07 січня 2025 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , в якому позивачка просить визнати, право власності на земельну ділянку площею 0.0677 га, кадастровий номер 4825710100:38:034:0022, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно, розташоване на цій земельній ділянці. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 06 квітня 1999 року, укладеного між нею та [PERSON] у формі торгового біржового контракту № 077-п в Снігурівському представництві Херсонської товарної біржі "Смарагд-Південь", вона є власницею житлового будинку з надвірними будівлями в цілому, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,677 га, за кадастровим номером 4825710100:38:034:0022, яка на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого 15 серпня 1995 року на підставі рішення виконкому Снігурівської міської ради від 02 серпня 1995 року № 254, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 2353, належить відповідачу. Посилаючись на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу діяла ст.30 Земельного кодексу УРСР, 1990 року, позивачка вважає, що до неї разом з будинком перейшло й право власності на земельну ділянку для його обслуговування, у зв`язку з чим просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,677 га, кадастровий номер 4825710100:38:034:0022, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою [ADDRESS] , припинивши право власності за відповідачем. Крім цього, позивач зазначає, що відповідач категорично відмовляється в будь-який спосіб вирішувати питання переходу прва власності на земельну ділянку, мотивуючи це тим, що продаж будинку передбачав продаж всієї садиби, тобто і земельної ділянки в тому числі, а також віддаленим місцем проживання. Сторони в судове засідання не з`явилися. Позивачка подала до суду заяву, згідно якої просила справу слухати у її відсутність, позов підтримує. Відповідач [PERSON] також подав суду заяву, в якій просить справу слухати за його відсутності, позов визнає. Суд вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснено без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що відповідно договору купівлі-продажу від 06 квітня 1999 року, укладеного у формі торгового біржового контракту № 077-п в Снігурівському представництві товарної біржі "Смарагд-Південь", відповідач [PERSON] продав, а позивачка [PERSON] купила житловий будинок з належними до нього надвірними господарськими будівлями, з житловою площею 58,9 кв.м, що розташований за адресою по [ADDRESS] , за інвентаризаційною вартістю 14760,00 грн. Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за позивачкою в Снігурівському бюро технічної інвентаризації 15 травня 2000 року та записано в реєстрову книгу за № 382. (а.с.9) Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 червня 2009 року вище вказаний договір купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між сторонами, визнано дійсним. Рішення суду набрало законної сили 10 липня 2009 року (а.с. 12). Речове право на придбаний житловий будинок зареєстровано за позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13 серпня 2020 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2147794848257, що підтверджується відповідним витягом № 220552674 сформованого 17 серпня 2020 року (а.с. 12а). Позивачка зареєстрована та проживає у вище вказаному житловому будинку з 16 березня 2000 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 47 від 16.01.2019 р. (а.с. 7). Одночано, як вбачається з Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-МК № 024819, виданого Снігурівською міською радою 15 серпня 1995 року на підставі рішення виконкому Снігурівської міської ради від 02 серпня 1995 року № 254, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 2353, та Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-5601134592024 сформованого 11 грудня 2024 року, земельна ділянка площею 0,0677 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить відповідачу [PERSON] (а.с. 14-19). Відповідно до частин 1,2 ст.78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Згідно ст.81 ЗК громадяни набувають право власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. Згідно положень ч. 1 ст.30 ЗК України (яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу 06 квітня 1999 року), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. У постанові від 11 лютого 2015 року Верховний Суд України висловив правову позицію про загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 16.04.2004 року за №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" зазначив, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст.120 ЗК України 2001року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року №997-V - і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Поряд з тим частина перша статті 120 ЗК України (в чинній редакції) також визначає, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. . Аналіз змісту норм ст.30 ЗК Української РСР та статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Вищезазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та земельної ділянки та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Дослідженими судом доказами підтверджено, що позивачка у встановленому законом порядку набула право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Земельна ділянка під вказаним будинком раніше набула ознак об`єкта права власності, однак рахується за відповідачем на підставі державного акта, у зв`язку з чим позивач не може отримати правовстановлюючий документ на землю у позасудовому порядку. При цьому, те, що позивачка не посвідчила перехід права на землю жодним чином не вплинуло на наявність в неї права власності на цей об`єкт, оскільки таке посвідчення є лише підтвердженням з боку держави права. Цільове призначення земельної ділянки не змінювалося. Таким чином, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з метою захисту прав позивачки на безперешкодне обслуговування та користування належним їй на праві власності житловим будинком, враховуючи, що право приватної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] належить [PERSON] , який 06 квітня 1999 року відчужив вказаний будинок [PERSON] , суд приходить до висновку, що [PERSON] , набувши в свою чергу право власності на об`єкт нерухомості на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 06 квітня 1999 року набула також і право власності на земельну ділянку, на якій він розташований, а тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. На прохання позивачки суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Outcome: approved