Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

05.04.2024 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська в системі «Електронний суд» звернулась [PERSON] (далі - позивач, представник позивача - адвокат Галкін В.Л.) з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Центральна адміністрація Дніпровської міської ради (далі - третя особа, орган опіки та піклування), про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна, стягнення аліментів, в якому позивач, з урахуванням редакції позовної заяви від 08.04.204 року, просить суд: - позбавити [PERSON] , [INFO] , громадянку України, батьківських прав відносно малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , та внести зміни до актового запису про народження №7, складеного 22.04.2019 року виконавчим комітетом Привільської міської ради м. Лисичанськ Луганської області; - встановити опіку над малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , і її майном, призначивши над нею опікуна [PERSON] , [INFO] ; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , громадянки України, РНОКПП [NUMBER] , аліменти на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER], на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу), але не більше 10 (десяти) прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] . І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки з лютого 2024 року. Оскільки у лютому 2024 року вона зібрала свої речі і виїхала у невідомому напрямку, залишивши дитину. Позивач звернулась до поліції, яка повідомила, що поки встановити місцезнаходження відповідачки не вдалося. Тому позивач звернулась до органу опіки та піклування та розпорядженням Управління-служби у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради від 29.02.2024 року №10 позивачці була надана згода на проживання разом з нею [PERSON] . Відповідач отримує пенсію по втраті годувальника, оформлену на дитину, у зв`язку зі зникненням безвісти [PERSON] , а також його грошове утримання на дитину як зниклого безвісти. Хоча дитина проживає з позивачем. На даний час материнські обов`язки по догляду за дитиною повною мірою прийняла на себе позивач, яка доглядає за дитиною, докладає всі зусилля та можливості для повноцінного розвитку дитини, повністю її забезпечує, в той час як відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, нехтує покладеними на неї законом материнськими обов`язками відносно своєї дитини. Це свідчить про її байдужість до дитини, небажання приймати участь у її вихованні. За поясненнями позивача, вона має задовільний стан здоров`я, постійну зайнятість, дохід, не має судимостей, а тому може бути опікуном своєї племінниці. Рішення про її опікунство над племінницею підтримав її чоловік. При цьому відповідач у добровільному порядку не утримує доньку, тому позивач заявила позовну вимогу про стягнення аліментів. З огляду на викладене, позивач звернулась до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна, стягнення аліментів. У встановлений судом строк відповідач не подала до суду відзив на позовну заяву. Третя особа - орган опіки та піклування - подала до суду письмові пояснення, в яких вказала, що процес надання дитині статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, та призначення їй опікун регламентований Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини». Дитина [PERSON] , [INFO] , не має статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, та орган опіки та піклування не розглядає питання щодо призначення цій дитині опікуна. Оскільки опіка та піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування після набуття статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування. Під час судового засідання позивач та її представник, який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснили суду таким чином, як про це вказано вище. Представник позивача пояснив, що відповідач поїхала і не повідомила, де вона перебуває, хоча отримувала виплати по втраті годувальника. Після припинення виплати грошових коштів відповідач стала дзвонити позивачу та погрожувати їй. При цьому, на думку представника позивача, відповідно статті 60 СК України, суд може одразу встановити опіку над малолітньою дитиною. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 09.04.2024 року було витребувано у Міністерства соціальної політики України (info@mlsp.gov.ua) інформацію з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб відносно відповідача [PERSON] , адреса зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] , адреса проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , паспортні дані відсутні. 30.04.2024 року (передано судді - 06.05.2024 року) до суду надійшла відповідь Міністерства соціальної політики України, відповідно до якої відповідач - громадянка України [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , адреса її зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] , адреса її фактичного проживання: [ADDRESS] , з 30.05.2022 року. Відповідно до відповіді [NUMBER] від 10.05.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру, яка надійшла у відповідь на запит суду на виконання ч. 8 ст. 187 ЦПК України, відповідач - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована за місцем проживання: [ADDRESS] , та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , з 30.05.2022 року. Відповідно до відповіді №586802 від 10.05.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру, позивач - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована за адресою місця проживання: [ADDRESS] , з 09.04.1993 року. Ухвалою суду від 13.05.2024 року було відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 26.06.2024 року було замінено первісну неналежну третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління-служба у справах дітей Дніпропетровської міської ради на належну третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Центральну адміністрацію Дніпровської міської ради (адреса місцезнаходження: 49006, м. Дніпро, просп. Лесі Українки, 65; код ЄДРПОУ 44209446; електронна пошта: centr.adm@dniprorada.gov.ua) в цивільній справі №203/1696/24. Ухвалою суду від 09.10.2024 року було задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідків в цивільній справі та викликано в судове засідання для допиту в якості свідків: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] . Ухвалою суду від 09.10.2024 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судове засідання 04.02.2025 року з`явилась позивач та її представник, який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Відповідач повторно не з`явилась у судові засідання 27.11.2024 року, 24.12.2024 року, 04.02.2025 року, належним чином була повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила, не подала до суду будь-яких заяв чи клопотань щодо участі у судових засіданнях, відзив на позовну заяву не подала без поважних причин. Позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи за наявними у справі письмовими доказами. Представник третьої особи подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши думку позивача, її представника, на підставі положень ст. ст. 128, 211, 223, 280-283 ЦПК України розглянув справу за відсутності інших учасників справи за наявними у справі письмовими доказами в порядку заочного розгляду. Під час судового розгляду справи суд заслухав усні пояснення позивача та її представника, допитав свідків, дослідив письмові докази, наявні в матеріалах справи, заслухав заключні слова учасників справи в ході судових дебатів, та 04.02.2025 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , є тіткою малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , батьком якої є рідний брат позивача - [PERSON] , [INFO] . Позивач, відповідач та малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , є внутрішньо переміщеними особами (ВПО). Батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Батько дитини - [PERSON] , [INFO] , є військовослужбовцем та зник на території бойових дій (під час воєнних дій), а з 25.10.2023 року набув статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин. Це підтверджується: копією свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , від 22.04.2019 року, серії [NUMBER] , витягом з електронного документа щодо фактичного місця проживання позивача за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин МВС України від 26.10.2023 року, копією сповіщення [INFO] від 29.09.2023 року на зниклого безвісти, копіями довідок ВПО від 03.06.2022 року, копією військового квитка [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 13.01.2023 року, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України від 10.10.2023 року, копією свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , від 08.12.1976 року, серії [NUMBER] . Відповідно до наказу Центральної адміністрації Дніпровської міської ради від 29.02.2024 року за №10 «Про тимчасове влаштування дитини [PERSON] , [INFO] », начальником управління-служби у справах дітей Касян В. було наказано надати згоду [PERSON] , [INFO] , на тимчасове проживання та догляд у її родині дитини, яка залишилась без батьківського піклування, [PERSON] , [INFO] ; зобов`язано [PERSON] надавати можливість представникам управління-служби у справах дітей бачитись, спілкуватись із дитиною, отримувати відносно дитини інформацію, не змінювати місце проживання або лише за згодою управління-служби у справах дітей Центральної адміністрації ДМР; створити для малолітньої дитини, яка залишилась без батьківського піклування, [PERSON] , [INFO] , належні умови проживання, утримувати та забезпечувати дитину відповідно до її показань. Позивач - [PERSON] працює у КНП «ЛОЛНПД» на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Лисичанська обласна лікарня з надання психіатричної допомоги» з січня 2016 року, має позитивну характеристику за місцем роботи, здорова, не має психіатричних протипоказань для виконання діяльності опіки та піклування, у період з вересня 2023 року по лютий 2024 року мала дохід у загальному розмірі 276540,00 грн. Це підтверджується копіями: довідки КНП «ЛОЛНПД» за вих. №157 від 19.03.2024 року, висновком про стан здоров`я заявника КНП «КДЦ» СМД від 22.03.2024 року, довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин, КП «ДБКЛНПД» ДОР» №1194 від 18.03.2024 року, характеристикою КНП «ЛОЛНПД» від 02.04.2024 року. Дитина [PERSON] , [INFO] , з 08.01.2024 року відвідує дитячий садочок «Три Кити» в м. Дніпрі, що підтверджується характеристикою завідуючої дитячого садка [PERSON] , відповідно до якої з січня і до середини лютого 2024 року дитину у садочок приводила мати [PERSON] , сплачувала гроші за перебування та харчування [PERSON] у садочку. З лютого 2024 року [PERSON] почали приводити та забирати з садочка - тітка [PERSON] [PERSON] , у зв`язку з тим, що мати виїхала з м. Дніпра. [PERSON] тепер сплачує за перебування та харчування [PERSON] в дитячому садку, відвідує святкові заходи, батьківські збори. Відповідно до листа ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 27.03.2024 року №43/2929ж, згідно з даними інформаційно-телекомунікаційної системи «ПІНІ України» [PERSON] потрапляла в поле зору поліції, а саме: 28.09.2022 року складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 184 КУпАП, 06.12.2023 року складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 175-1 КУпАП. Відповідно до постанови Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21.10.2022 року, справа №442/6202/22, було визнано винною [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, та застосовано до неї стягнення у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн. Відповідно до висновку органу опіки та піклування - Центральної адміністрації ДМР від 02.09.2024 року «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] », затвердженого розпорядженням №391-р, орган опіки та піклування взяв до уваги, що дитина залишилася без батьківського піклування, проживає у родині тітки [PERSON] , відсутня інформація щодо належного виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків відносно доньки, та вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , [INFO] , надала свої показання та повідомила суд про те, що їй відомі учасники справи та вона має дружні відносини з позивачем. Позивач повідомила їй про те, що у них в родині є проблеми з відповідачем, бо вона залишила дитину одну. Свідку відомо, що відповідач їздила на Західну України, проте перестала виходити на зв`язок. Позивач звернулась до поліції та їй повідомили, що відповідач потрапила у притон. Відповідач тривалий час не спілкувалась з позивачем, не бачила дитину, не цікавилась її життям, на телефонні дзвінки не відповідає. Свідок пояснила, що відповідач бувала у нетверезому стані, дитина боялася їсти іншу їжу, ніж рисову кашу, у дитини були істерики. Відповідач не цікавиться життя дитини майже рік. У грудні 2023 року відповідач переїхала до міста Дніпра, проживала з відповідачем у гуртожитку з грудня 2023 року в місті Дніпрі, разом з дитиною. З лютого 2024 року відповідач перестала піклуватися про дитину, не займається вихованням дитини. На сьогодні дитиною піклується позивач, вона відвідує приватний дитячий садок, має всі необхідні речі, умови для навчання, які влаштувала родина позивача. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , [INFO] , пояснив, що він є внутрішньо переміщеною особою (ВПО) та наразі проживає у [ADDRESS] , перебуває у родинних відносинах з позивачем, яка є його дружиною. Відповідач йому знайома як цивільна дружина брата позивача. Коли з братом позивача сталася біда, то вони з родиною запросили відповідача жити разом з ними до міста Дніпра, куди остання приїхала разом з дитиною. Проте одного дня відповідач поїхала та кинула дитину, більше не приїжджала, іноді дзвонила в стані алкогольного сп`яніння, повідомляла, що живе із співмешканцем. Відповідач перестала спілкуватися з дитиною, вони привикли до дитини. Рідний брат позивача пропав безвісти, був воїном ЗСУ. Дитина записана на прізвище брата позивача. З лютого 2024 року відповідач поїхала та перестала піклуватися про дитину, а вони не забороняли їй спілкуватися з дитиною. Проте матір не дзвонила дитині, не цікавилась її життям. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , [INFO] , повідомила, що вона знайома з відповідачем, перебуває з нею у гарних дружніх відносинах, проживає у місті Дніпрі та працює у лікарні. Вона хрещена мати дитини [PERSON] , рік тому похрестила дитину. Їй відомо, що у лютому 2024 року мати покинула дитину, її шукала поліція. З відповідачем свідок знайома десь рік, та їй відомо, що мати дитини бувала у нетверезому стані, дитина у темну пору доби боїться перебувати на вулиці, щоб не загубитися. Наразі дитина добре доглянута. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу позбавлення батьківських прав, призначення опікуна, стягнення аліментів. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. З приводу позовних вимог про позбавлення [PERSON] , [INFO] , громадянки України, батьківських прав відносно малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , та внесення змін до актового запису про народження №7, складеного 22.04.2019 року виконавчим комітетом Привільської міської ради м. Лисичанськ Луганської області; стягнення з [PERSON] , [INFO] , громадянки України, РНОКПП [NUMBER] , аліментів на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу), але не більше 10 (десяти) прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] , суд зазначає таке. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). У статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначена необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частин 4, 5, 6 статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішенні суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Статтею 150 СК України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно з частинами 2, 4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини 1 статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтями 3, 9, 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз викладених вище норм вказує, що, зокрема, якщо батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, це може бути підставою для позбавлення їх батьківських прав, проте лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Також відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 11.06.2021 року, справа №758/9706/18, провадження №61-17898св20, права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Також суд бере до уваги те, що відповідно до статті 9 Конституції України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статті 17, частини 5 статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції. Відповідно до положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява №10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2019 року, справа №570/3742/17, які на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України, враховуються судом. Також відповідно до положень статті 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду Порядок внесення змін до актових записів цивільного стану врегульовано: Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 1 липня 2010 року №2398-VI; Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року №96/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 14.01.2011 року за №55/18793. Так, відповідно до положень статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та Єдиного державного демографічного реєстру в обсязі, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус». Відповідно до частини 4 статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», відомості про усиновлення, скасування усиновлення, визнання усиновлення недійсним, позбавлення та поновлення батьківських прав вносяться до Державного реєстру актів цивільного стану громадян на підставі відповідного рішення суду в день надходження копії такого рішення до відділу державної реєстрації актів цивільного стану або в день пред`явлення особою, зазначеною в рішенні суду, або уповноваженою нею особою копії такого рішення. Відповідно до положень статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку мотивуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження рішення про відмову в адміністративному та/або в судовому порядку. Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться за заявою: особи, щодо якої складено актовий запис; одного з батьків, опікуна, піклувальника дитини; опікуна недієздатної особи; спадкоємців померлого; представника органу опіки та піклування під час здійснення повноважень з опіки та піклування стосовно особи, яка має право на подання такої заяви. Заява про внесення змін до актового запису цивільного стану подається до відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника, а у випадках, передбачених законодавством, - за місцем зберігання актового запису цивільного стану. Зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису. У разі зберігання актового запису цивільного стану у державній архівній установі внесення змін безпосередньо до актового запису проводиться зазначеною установою за повідомленням відділу державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до пунктів 2.14, 2.16 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року №96/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за №55/18793, підставою для внесення відповідних відміток в актові записи цивільного стану, у тому числі про анулювання та поновлення, є: рішення суду про усиновлення (удочеріння), про позбавлення або поновлення батьківських прав, про розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним, поновлення шлюбу після його розірвання у випадку, передбаченому статтею 118 Сімейного кодексу України, анулювання актових записів цивільного стану, у яких зазначено про необхідність проставлення відмітки у відповідному актовому записі цивільного стану, визнання розірвання шлюбу фіктивним; Зміни, доповнення, виправлення вносяться в паперові носії актових записів цивільного стану та одночасно до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. У разі отримання повідомлення про державну реєстрацію розірвання шлюбу, рішень судів про розірвання шлюбу, про позбавлення або поновлення батьківських прав відділи державної реєстрації актів цивільного стану у Донецькій та Луганській областях Управління державної реєстрації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України вносять відповідну відмітку тільки до Державного реєстру актів цивільного стану громадян, якщо паперовий носій актового запису цивільного стану зберігається у відділі державної реєстрації актів цивільного стану, розташованому на тимчасово окупованій території відповідних областей. Суд, з урахуванням положень статті 9 Конституції України, зазначає, що відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Зокрема, якщо особа, яка несе фінансову відповідальність за дитину, і дитина проживають в різних державах, Держави-учасниці сприяють приєднанню до міжнародних угод або укладенню таких угод, а також досягненню інших відповідних домовленостей. Згідно зі статтею 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно з частиною 1 статтею 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до частин 1, 2, 3, 5 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Касаційного цивільного суду від 11.03.2020 року №759/10277/1 (61-22317св19), будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Згідно з частиною 1 статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до положень статті 193 СК України, за рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. На особистий рахунок дитини перераховуються також державні пенсії, інші види допомоги та відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника. Аналіз встановлених у ході судового розгляду справи обставин справи, досліджених письмових доказів в їх сукупності та викладених вище норм чинного законодавства України, дає суду підстави для висновку, що відповідач з лютого 2024 року ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини, така поведінка відповідача є винною та є результатом свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. При цьому суд враховує те, що орган опіки та піклування надав суду висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно її дитини, який суд вважає достатньо обґрунтованим та таким, що не суперечить інтересам дитини, а зворотного суду доведено не було. Обставин, які перешкоджали б відповідачу виконувати свої батьківські обов`язки, судом не встановлено. Суд бере до уваги і те, що з лютого 2024 року відповідач без поважних причин перестала виконувати свої батьківські обов`язки відносно своєї дитини, батько якої у 2023 році пропав безвісти в зоні бойових дій. Крім того, раніше у 2022 році відповідач притягалася до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання своєї дитини, за ч. 1 ст. 184 КУпАП. Тому позовна вимога про позбавлення відповідача батьківських прав відносно її малолітньої дитини [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Водночас суд вважає безпідставною позовну вимогу [PERSON] про внесення змін до актового запису про народження малолітньої дитини. Оскільки законодавчо чітко встановлений порядок внесення відомостей про позбавлення батьківських прав до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Такі відомості вносяться на підставі відповідного рішення суду в день надходження копії такого рішення до відділу державної реєстрації актів цивільного стану або в день пред`явлення особою, зазначеною в рішенні суду, або уповноваженою нею особою, копії такого рішення суду. Крім того, на момент судового розгляду справи законним представником малолітньої дитини є її тітка - позивач у справі - [PERSON] . Проте питання щодо призначення її опікуном над малолітньою дитиною органом опіки та піклування ще не вирішувалось, а тому в найкращих інтересах дитини суд вважає за необхідне стягувати аліменти з відповідача на користь дитини. Також мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 (п`ятдесят) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а не 10 (десять) прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, як просить позивач. Тому, з урахуванням положень статей 166, 182, 183, 193 СК України, суд зазначає, що позовна вимога [PERSON] щодо стягнення з відповідача аліментів підлягає частковому задоволенню, та з відповідача слід стягувати аліменти на користь дитини для її утримання у розмірі 1/4 (однієї четвертої) частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця. При цьому в найкращих інтересах дитини слід зобов`язати позивача - [PERSON] відкрити особистий рахунок малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у відділенні Державного ощадного банку України у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду, та перераховувати аліменти на особистий рахунок малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , відкритий на ім`я дитини у відділенні Державного ощадного банку України. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] про позбавлення батьківських прав, внесення змін до актового запису про народження та стягнення аліментів а саме: позовні вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , та стягнення з [PERSON] на користь малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 (однієї четвертої) частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи стягнення з дня подання позову - 05.04.2024 року та до досягнення дитиною - [PERSON] , [INFO] , повноліття, - підлягають задоволенню, а у задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити. З приводу позовної вимоги про встановлення опіки над малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , і її майном, призначивши над нею опікуна [PERSON] , [INFO] , суд зазначає таке. Відповідно до положень статті 55 ЦК України, опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Відповідно до положень статті 57 ЦК України, особа, якій стало відомо про фізичну особу, яка потребує опіки або піклування, зобов`язана негайно повідомити про це орган опіки та піклування. Відповідно до положень статті 58 ЦК України, опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Відповідно до частини 3 статті 60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до положень статті 61 ЦК України, орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами першою та другою статті 60 цього Кодексу. Відповідно до положень статті 63 ЦК України, опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу. Опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників. Відповідно до положень статті 72 ЦК України, опікун зобов`язаний дбати про збереження та використання майна підопічного в його інтересах. Якщо малолітня особа може самостійно визначити свої потреби та інтереси, опікун, здійснюючи управління її майном, повинен враховувати її бажання. Опікун самостійно здійснює витрати, необхідні для задоволення потреб підопічного, за рахунок пенсії, аліментів, відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника, допомоги на підопічну дитину та інших соціальних виплат, призначених на підопічну дитину відповідно до законів України, доходів від майна підопічного тощо. Якщо підопічний є власником нерухомого майна або майна, яке потребує постійного управління, опікун може з дозволу органу опіки та піклування управляти цим майном або передати його за договором в управління іншій особі. Відповідно до положень статті 74 ЦК України, якщо у особи, над якою встановлено опіку чи піклування, є майно, що знаходиться в іншій місцевості, опіка над цим майном встановлюється органом опіки та піклування за місцезнаходженням майна. Опіка над майном встановлюється також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до частин 1, 3 статті 243 СК України, опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до положень статті 244 СК України, опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Не можуть бути опікунами, піклувальниками дитини особи, зазначені в статті 212 цього Кодексу. Відповідно до частини 10 статті 177 СК України, порядок провадження органами опіки та піклування визначеної законом діяльності, пов`язаної із захистом майнових прав дитини, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так, відповідно до пунктів 42, 43, 44 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866 (далі - Порядок №866), опіка, піклування над дитиною встановлюється рішенням районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за наявності документів, зазначених у пункті 40 цього Порядку, або судом. Опікуном, піклувальником призначається переважно особа, яка перебуває у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника (п. 42). У разі призначення опікуна, піклувальника враховується бажання дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування. Бесіда з дитиною проводиться працівником служби у справах дітей з урахуванням її віку, обставин, за яких вона втратила батьківське піклування, не принижуючи гідність дитини та осіб, які виявили бажання взяти її під опіку, піклування. За результатами бесіди складається довідка (п. 43). Рішення про встановлення опіки, піклування приймається у місячний строк після подання заяви і документів, зазначених у пункті 40 цього Порядку (п. 44). Відповідно до пунктів 55, 56, 57, 58, 59 Порядку №866, особи, яким стало відомо про наявність у дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, майна, повідомляють про це службу у справах дітей за місцем знаходження майна. Служба у справах дітей за місцем знаходження майна дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, протягом десяти днів після надходження повідомлення про наявність у неї майна, складає опис такого майна за формою згідно з додатком 7 (далі - опис майна) (п. 55). До опису майна додаються оригінали документів, які підтверджують право власності дитини на майно або їх копії, засвідчені в установленому порядку. Опис майна складається у двох примірниках, підписується особами, які брали участь у його складанні. Один примірник опису та завірені копії документів зберігаються в службі у справах дітей за місцем знаходження майна, другий примірник та оригінали документів - в особовій справі дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, яка зберігається за місцем влаштування дитини (п. 56). Районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем знаходження майна забезпечує збереження майна дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, і вживає заходів до встановлення опіки над майном. Рішення про встановлення опіки над майном приймається за місцем знаходження майна за поданням служби у справах дітей (п. 57). Для прийняття рішення про встановлення опіки над майном дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, служба у справах дітей подає такі документи: копію рішення про влаштування дитини; опис майна, над яким встановлюється опіка; документи, які підтверджують право власності дитини на майно; акт обстеження житлово-побутових умов потенційного опікуна над майном та висновок про можливість виконання ним обов`язків опікуна; заяву опікуна, піклувальника дитини про відмову бути опікуном над майном дитини, засвідчену нотаріально або написану ним власноручно в присутності посадової особи, яка здійснює прийом документів, про що робиться позначка на заяві із зазначенням прізвища, ім`я, по батькові, підпису посадової особи та дати (п. 58). Особі, яка призначається опікуном над майном дитини, служба у справах дітей за місцем знаходження майна видає рішення про встановлення опіки над майном, копію опису майна дитини, копії документів, які підтверджують право власності дитини на майно, та забезпечує передачу їм майна дитини на підставі акта приймання-передачі. Акт приймання-передачі майна складається у двох примірниках, підписується усіма особами, які були присутні під час його складання. Один примірник акта зберігається в службі у справах дітей за місцем знаходження майна, другий передається опікуну над майном (п. 59). Аналіз викладених вище норм та встановлених обставин справи вказує, що суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що дитина позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. При цьому опікун зобов`язаний дбати про збереження та використання майна підопічного в його інтересах, а опіка над майном особи, над якою встановлено опіку, встановлюється у разі, якщо у неї є майно, що знаходиться в іншій місцевості. Опіка над цим майном встановлюється органом опіки та піклування за місцезнаходженням майна. Водночас предметом спору у справі, що розглядається, є зокрема, позбавлення батьківських прав відповідача щодо її малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Крім того, питання щодо встановлення опіки над малолітньої дитиною відповідача не вирішувалось органом опіки та піклування, а стороною позивача не було надано суду подання органу опіки та піклування щодо призначення тітки малолітньої дитини її опікуном. За письмовими поясненнями органу опіки та піклування, дитина [PERSON] , [INFO] , не має статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, та орган опіки та піклування не розглядає питання щодо призначення цій дитині опікуна. Оскільки опіка та піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування після набуття статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування. Також слід наголосити на тому, що опіка над майном підопічного встановлюється органом опіки та піклування за місцезнаходженням майна у разі, якщо у підопічного є майно, що знаходиться в іншій місцевості. Проте позивач жодним чином не довела того факту, що по-перше, у малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є майно, що знаходиться в іншій місцевості, а по-друге, законодавчо передбачений порядок встановлення опіки над малолітньою дитиною та опіки над її майном, який не був дотриманий стороною позивача. Тому відповідні позовні вимоги є безпідставними та передчасними, задоволенню не підлягають. З огляду на викладене вище, позовна вимога про встановлення опіки над малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , та над її майном, призначення над дитиною опікуном [PERSON] , [INFO] , є необґрунтованою, передчасною, та такою, що задоволенню не підлягає. При цьому суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про , зокрема, стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пунктів 3, 7 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів; громадяни, які у випадках, передбачених законодавством, звернулися із заявами до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб. Тому, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеній частині позовних вимог у розмірі 807,87 грн (100% х 2 : 3 = 66,7%; 1211,20 грн х 66,7% : 100% = 807,87 грн). V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Суд, беручи до уваги те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та умисно не виконує їх, дійшов висновку, що позов про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів та призначення опікуна, підлягає частковому задоволенню. З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а також того, що позов задоволений частково, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 807,87 грн.

Outcome: partial