Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-11 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить поновити строк позовної давності для подання позову до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 840052 від 01.05.2019 року; стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» заборгованість за кредитним договором №840052 від 01.05.2019 року у загальному розмірі 37 357,34 грн., яка складається з: суми заборгованості - 25 102,00 грн., суми інфляційних втрат 9 999,03 грн., суми 3% річних - 2 256,31 грн.; стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Обґрунтовуючи заявлені по справі позовні вимоги представник позивача зазначив, що 01.05.2019 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено Договір про надання фінансового кредиту № 840052. Відповідно до індивідуальної частини договору № 840052 про надання фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна», надав [PERSON] позику у сумі 7000 грн. строком до 31.05.2019 року. ТОВ «Авентус Україна» виконав умови Договору про надання фінансового кредиту № 840052 від 01.05.2019 року та перерахував на рахунок [PERSON] безготівковим шляхом кошти в розмірі 7000 грн., а в свою чергу [PERSON] , не виконала умови Договору про надання фінансового кредиту щодо повернення наданих коштів і внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом. Всупереч умов індивідуальної частини Договору про надання фінансового кредиту № 840052 та вимог закону, [PERSON] належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики та сплати пені і комісії, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Відповідно до розрахунку заборгованості, що був складений на дату укладення Договору відступлення права вимоги № 1 від 12.04.2018, загальна сума заборгованості [PERSON] перед новим кредитором складає 25102,00 грн., а саме : · Сума основного боргу 7000,00 грн. · Сума процентів 3780,00 грн. · Сума прострочених процентів 10962,00 грн. · Сума пені 0,00 грн. · Сума штрафів 3360,00 грн. 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено Договір факторингу № 1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги в тому числі за Договір про надання фінансового кредиту №. 840052 від 01.05.2019 року за яким ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло прав кредитора стосовно [PERSON] . Договір про надання фінансового кредиту № 840052 від 01.05.2019 року був укладений з [PERSON] у електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію». При укладенні кредитного договору 840052 від 01.05.2019 року на фінансовий номер телефону [PERSON] був відправлений одноразовий ідентифікатор (зазначений у довідці про ідентифікацію), який був використаний для прийняття та підтвердження умов вищезазначеного договору Також на сайті ТОВ «Авентус Україна» була зазначена процедура верифікації особистості та підтвердження заявки. Для цього необхідно підписати договір за допомогою одноразового паролю, який надходить Позичальнику в СМС-повідомленні. Метою укладення Договору про надання фінансового кредиту № 840052 від 01.05.2019 року та отримання коштів, [PERSON] надала ТОВ «Авентус Україна» свої особисті дані, а саме: номер та серія паспорта, ідентифікаційний номер, місце проживання. В свою чергу ТОВ «Авентус Україна» була надана Довідка про ідентифікацію Позичальника, де зазначаються особисті дані [PERSON] , її фінансовий номер телефону, а також одноразовий ідентифікатор який був відправлений на фінансовий номер телефону відповідачки із зазначенням дати банківського переказу. Нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 840052 від 01.05.2019 року - 25102,00 грн.; сума збитків з урахуванням 3% річних 2 256,31 грн.; сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань - 9 999,03 грн. Разом заборгованість становить - 37 357,34 грн., яку просять стягнути. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позові просив про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідачки в судовому засіданні проти позову заперечила, і суду пояснила, що кредитний договір № 840052 між сторонами був укладений 01.05.2019 року, а договір відступлення права вимоги № 1 укладений 12.04.2018року, тобто до укладення кредитного договору, тому просила суд в позові відмовити , а також застосувати позовну давність. Заслухавши пояснення представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 01.05.2019 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено Договір про надання фінансового кредиту № 840052. Відповідно до індивідуальної частини договору № 840052 про надання фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна», надав [PERSON] позику у сумі 7000 грн. строком до 31.05.2019 року. ТОВ «Авентус Україна» виконав умови Договору про надання фінансового кредиту № 840052 від 01.05.2019 року та перерахував на рахунок [PERSON] безготівковим шляхом кошти в розмірі 7000 грн., а в свою чергу [PERSON] , не виконала умови Договору про надання фінансового кредиту щодо повернення наданих коштів і внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом. Всупереч умов індивідуальної частини Договору про надання фінансового кредиту № 840052 та вимог закону, [PERSON] належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики та сплати пені і комісії, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Відповідно до розрахунку заборгованості, що був складений на дату укладення Договору відступлення права вимоги № 1 від 12.04.2018, а кредитний договором № 840052 від 01.05.2019 року загальна сума заборгованості [PERSON] перед новим кредитором складає 25102,00 грн., а саме : · Сума основного боргу 7000,00 грн. · Сума процентів 3780,00 грн. · Сума прострочених процентів 10962,00 грн. · Сума пені 0,00 грн. · Сума штрафів 3360,00 грн. 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено Договір факторингу № 1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги в тому числі за Договір про надання фінансового кредиту №. 840052 від 01.05.2019 року за яким ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло прав кредитора стосовно [PERSON] . Договір про надання фінансового кредиту № 840052 від 01.05.2019 року був укладений з [PERSON] у електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію». При укладенні кредитного договору 840052 від 01.05.2019 року на фінансовий номер телефону [PERSON] був відправлений одноразовий ідентифікатор (зазначений у довідці про ідентифікацію), який був використаний для прийняття та підтвердження умов вищезазначеного договору Також на сайті ТОВ «Авентус Україна» була зазначена процедура верифікації особистості та підтвердження заявки. Для цього необхідно підписати договір за допомогою одноразового паролю, який надходить Позичальнику в СМС-повідомленні. Метою укладення Договору про надання фінансового кредиту № 840052 від 01.05.2019 року та отримання коштів, [PERSON] надала ТОВ «Авентус Україна» свої особисті дані, а саме: номер та серія паспорта, ідентифікаційний номер, місце проживання. В свою чергу ТОВ «Авентус Україна» була надана Довідка про ідентифікацію Позичальника, де зазначаються особисті дані [PERSON] , її фінансовий номер телефону, а також одноразовий ідентифікатор який був відправлений на фінансовий номер телефону відповідачки із зазначенням дати банківського переказу. Нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 840052 від 01.05.2019 року - 25102,00 грн.; сума збитків з урахуванням 3% річних 2 256,31 грн.; сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань - 9 999,03 грн. Разом заборгованість становить - 37 357,34 грн. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до ст. 257 ЦК України, \~загальна позовна \~давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості відносно даного кредиту починається з наступного дня після дати його остаточного погашення (дати закінчення строку користування кредитом) - у даному випадку до 31.05.2019 року. Загальний строк позовної давності сплинув 31.05.2023 року оскільки саме з цією датою пов`язано відлік строків, впродовж яких у кредитора існує право на звернення до суду. Враховуючи, що позивач з даним позовом звернувся 01.07.2024 року, ним пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 200/11343/14-ц від 17.04.2018 зазначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦПК України). Частиною 1 статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Проте, збільшений строк позовної давності не може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин, оскільки відсутня письмова згода позичальника на збільшення позовної давності, відповідно до положення частини першої статті 259 ЦК України. За відсутності зазначеного, вважати, що відбулася домовленість між сторонами про зміну тривалості позовної давності, немає.? Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року та постанові ВС від 07 лютого 2018 року, справа № 751/5977/17. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, тому нарахування позивачем процентів за кредитом є неправомірним. Щодо правомірності нарахування процентів до повного погашення заборгованості за кредитним договором, то згідно п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду по справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Щодо посилань Позивача на те, що у період дії воєнного стану в Україні, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України) та на підставі пункту 12 «Прикінцевих положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СOVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, та зупиненням такого строку на час діє воєнного стану в Україні, який введений з 24.02.2022 та діє на момент розгляду справи у суді, а тому причини пропуску строку для звернення з позовною заявою є поважними, слід зауважити наступне. Так, пунктом 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СOVID -19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Таким чином, поновлення пропущеного процесуального строку здійснюється судом, якщо такий пропуск чи неможливість вчинення відповідної процесуальної дії зумовлена саме обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Проте, для поновлення строку недостатньо лише посилання на наявність таких обмежень. Необхідним є наведення конкретних обставин та надання позивачем відповідних доказів на підтвердження їх існування, а також доведення їх впливу на своєчасність реалізації ним своїх прав. Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджений Указ Президента України від 07 листопада 2022 року № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні». Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Статтею 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосудця діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. За приписами Рекомендацій, прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, судам рекомендовано по можливості відкладати розгляд справ (за винятком невідкладних судових розглядів), зважати на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань, та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя. Виважено підходити до питань, пов`язаних з поверненням різного роду процесуальних документів, залишення їх без руху, встановлення різного роду строків, по можливості продовжувати їх щонайменше до закінчення воєнного стану. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22 зазначила, що: «запровадження на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам собою факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану га унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку». Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Поважними причинами пропуску процесуального строку вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення заяви стає неможливим або утрудненим, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання касаційної скарги. Суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ. Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 204/2113/14-ц та від 25 листопада 2020 року у справі № 2-9436/2007. Вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду з позовами, суд повинен у сукупності оцінити всі обставини справи, навести мотиви щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку звернення до суду з позовом та зазначити, з яких підстав подане заявником клопотання може бути задоволене. Лише наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо звернення до суду з позовом у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку звернення до суду з позовом, з поважних причин. Отже, відповідно до вказаного, сам лише факт встановлення в Україні карантину та запровадження воєнного стану в Україні не може бути безумовною підставою для поновлення строку звернення до суду1 із даним позовом. Звернення Позивачем до суду з позовом 28 червня 2024 року, тобто після спливу строку, передбаченого частиною першою статті 257 ЦГІК України, не відповідає критеріям розумного строку, адже з моменту виникнення права вимоги до відповідача з приводу виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, тобто 31.05.2019 року і звернення позивача в суд із позовом, а саме 28.06.2024. пройшло більше ніж 5років, в той час, як строк позовної давності становить три роки. Позивачем жодних доказів існування з 2019 року об`єктивних, непереборних труднощів для звернення ним із позовом за захистом своїх прав щодо стягнення заборгованості за кредитним договором не надано та матеріали справи не містять. Отже, позивач з 2019 року не тільки міг дізнатись про порушення його права, але і повинен був дізнатись про таке порушення і своєчасно, у межах трирічного строку позовної давності, звернутись до суду за захистом порушеного права, однак такий строк пропустив без поважних причин. Таким чином, посилання Позивача щодо пропуску терміну позовної давності не містять обгрунтувань конкретних обставин й причин, пов`язаних із встановлення в Україні карантину та запровадження воєнного стану в Україні, які б перешкоджали позивачу звернутись до суду у встановлені процесуальним законодавством строки. А тому в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed