Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

У грудні 2024 року до Менського районного суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Позов мотивує наступним. 12.07.2024 між сторонами було укладено договір дарування 3/5 частки у праві власності нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 3769,9 кв.м., який посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Дремлюгою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1475. Вказаний договір було укладено з метою уникнути примусу реалізації спадкового майна, отриманого позивачкою, в рахунок погашення боргів спадкодавця - її покійного чоловіка. Договір було укладено без наміру створення правових наслідків, характерних для договору дарування, а з метою приховання майна від кредиторів та уникнення виконання боргових зобов`язань. Між сторонами була домовленість, що згодом договір буде розірваний за згодою сторін. Позивач в підготовче судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, заявлені позовні вимоги підтримує. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги визнала, просить позов задовольнити. Третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Дремлюга Юрій Олександрович в підготовче засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. За таких обставин, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без учасників справи, на підставі наявних у справі доказів. Згідно ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що 12 липня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Дремлюгою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1475 (а.с.6-7). Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії зазначеного договору дарування, згідно вступної частини (преамбули) договір дарування містить дані про сторін та зазначено, що сторони попередньо ознайомлені з загальними вимогами чинного законодавства (а.с. 13). Відповідно до пункту 1 вказаного Договору Дарувальник передає у власність Обдарованій, а Обдарована приймає належні Дарувальнику 3/5 частки у праві власності на нежитлові будівлі, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Згідно пункту 2 Договору 3/5 частки у праві власності на нежитлові будівлі, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] належні Дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності, виданого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу 10 липня 2024 року Кириченко Т.В. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст. 722 ЦК України). Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16, від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19. Як зазначає позивачка у позовній заяві, що також підтверджує і відповідачка, метою укладення спірного договору був не перехід права власності від [PERSON] до [PERSON] , а приховання майна від кредиторів та уникнення боргових зобов`язань. У фактичне володіння вказаним у договорі майном відповідачка не вступала. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч. 2 п.4 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відновлення становища, яке існувало до реєстрації договору, що оспорює та відповідно незаконної реєстрації неіснуючого права власності, має відбуватися шляхом усунення відповідних наслідків такого порушення, яким є посвідчений договір дарування та державна реєстрація відповідного неіснуючого права. Відновлення становища, яке існувало до посвідчення договору дарування нерухомого майна можливе шляхом визнання його недійсним. Щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно то відновлення становища, яке існувало до відповідного порушення можливе шляхом скасування судом державної реєстрації права власності відповідно до ч. 2 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», в якій зазначається, що державна реєстрація речових прав скасовується в разі винесення судом відповідного рішення, про що вносяться дані до Державного реєстру прав. На підставі наведеного,

Outcome: approved