Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-10 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить: визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до його честi, гідностi та недоторканості ділової репутації, наступну інформацію, а саме неодноразового психологічного насильства відносно [PERSON] , що виразилось у зверненні з письмовими заявами до правоохоронних органів; зобов`язати [PERSON] спростувати дану інформацію (повідомлення), після набрання судовим рішенням в даній справі законної сили та зобов`язати останню публічно вибачитись; стягнути з відповідачки на користь позивача моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 10\~000,00грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , є пенсіонером.В будинку [ADDRESS] проживає його племінниця [PERSON] . Даний будинок є батьківським будинком позивача. Позивач вважає, що в 2018 році мати [PERSON] , шляхом обману, здійснила оформлення даного будинку на себе без згоди позивача. В період з 2012 року по 2023 рік позивач здійснював збір документів для належного оформлення зазначеного будинку, однак у зв?язку з невідповідністю правовстановлюючих документів, а саме невідповідністю прізвищ батьків та позивача про народження виникли суттєві труднощі для швидкого зібрання всіх документів. Позивач зазначає, що на початку 2013 року останній дізнався, що батьківський будинок був оформлений в 2018 році, на підставі рішення Воловецького районного суду. 3 метою з`ясування обставин такого оформлення позивач звернувся до відповідачки, однак остання не виразила бажання пояснити будь-які обставини по даному факту. Позивач стверджує, що відповідачка навмисно провокувала позивача, зазначаючи, що даний будинок йому не дістанеться. В подальшому, з метою приниження позивача, 12.06.2023 та 29.05.2024 остання зверталась до правоохоронних органів, оскільки позивач її ображає та вчиняє відносно неї психологічне насильство. Однак довести факт психологічного насильства відносно себе позивачем відповідачка не змогла. Постановами Воловецького районного суду 12.06.2023 та 17.07.2024 провадження за адміністративними протоколами були закриті у зв?язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Позивач вважає, що своїми неодноразовими, неправомірними діями відповідачка вчинила приниження гідності та честі позивача, оскільки частина мешканців прилеглих будинків почали обговорювати позивача як особу з негативної сторони. Інформація щодо позивача була поширена відповідачкою та стала відомою іншим мешканцям прилеглих будинків та родичам. Отже, позивач вважає, що поширенням недостовірної інформації щодо останнього відповідачем завдано шкоди його немайновим інтересам, порушивши його гідність, честь та ділову репутацію, поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідачки до позивача. Також поширенням вказаної інформації відповідачка створила негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, порушивши його честь, оскільки він є особою похилого віку, членом мисливського колективу, неодноразово нагороджувався грамотами. Поширення окресленої інформації порушує немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію позивача. Разом з цим, позивач зазначає, що внаслідок окреслених порушень його прав, в порядку ст.23 ЦК України, позивач має право на відшкодування моральної шкоди. У запереченні на позовну заяву від 25.11.2024 відповідачка зазначила, що інформація позивача, викладена у позовній заяві, зокрема, що відповідачка проживає у батьківському будинку позивача, який у 2018 році мама останньої оформила на себе шляхом обману, не відповідає дійсності, оскільки як вбачається із рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 29.07.2010 (справа №2-341/10), яке набрало законної сили 10.08.2010, за мамою відповідачки [PERSON] визнано право власності на житловий будинок з прибудинковими спорудами за [ADDRESS] . В подальшому мама відповідачки - [PERSON] , зареєструвала житловий будинок [ADDRESS] , що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №26990320 від 11.08.2010. Окрім того, [PERSON] виготовила документи про право власності на земельну ділянку площею 0,07 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] 06.07.2011 на підставі рішення 26 сесії 5 скликання Біласовицької сільської ради №626 від 24.06.2010 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №749496. В житловому будинку [ADDRESS] проживає мама відповідачки - [PERSON] та [PERSON] разом зі своєю сім?єю, факт родинних відносин між [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . Відповідачка також зазначила, що оскільки остання разом зі своє сім?єю та її мама [PERSON] , тривалий час проживають за межами України в Чеській Республіці, в житловому будинку [ADDRESS] ніхто не проживає. Однак, як зазначила відповідачка, вже тривалий час, а саме починаючи з жовтня 2022 року позивач [PERSON] систематично навідується у двір житлового будинку, при цьому здійснюючи різну шкоду, а саме: пошкодив каменем замок на вхідній хвіртці, зірвав пломбу на електричному лічильнику і т.д., чим призупинив подачу електроенергії до житлового будинку все це підтверджується записом з камер відеоспостереження, які встановлені на житловому будинку. Крім цього, відповідачка зазначила, що коли вона та мама [PERSON] приїжджають додому з-за кордону, [PERSON] постійно навідується до них із погрозами про виселення з будинку посилаючись на те, що це його батьківський будинок і він має право власності на нього. Відповідачка стверджує, що [PERSON] доводиться їй дядьком (стриком), який колись проживав в будинку разом зі своїми батьками, так як і її покійний батько [PERSON] , вже багато років [PERSON] має свій власний будинок, в якому проживає зі своєю сім?єю, спадкових прав після смерті своїх батьків [PERSON] не заявляв, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у визначений законом строк [PERSON] не звертався. Відповідачка стверджує, що через неодноразові погрози з боку позивача в адресу останньої та її мами вона зверталась до правоохоронних органів, а саме у відділення поліції №2 Мукачівського РУП ГУНІ у Закарпатській області, про що були складені протоколи про адміністративні правопорушення про вчинення [PERSON] дрібного хуліганства (ст.173 КУпАП), де зазначалося, зокрема, що конфлікт між сторонами відбувся не на грунті хуліганства, а на грунті особистих неприязних відносин, тобто були відсутні суб?єктивні ознаки, такі як мотив і умисел, спрямовані на порушення громадського порядку. Постановою судді Воловецького районного суду від 12.06.2023 (справа №936/639/23) провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства) щодо [PERSON] закрито у зв`язку з тим, що [PERSON] є дядьком [PERSON] , при цьому вони не проживають разом за однією адресою та не пов?язані спільним побутом. З огляду на зазначене відповідачка стверджує, що ніякої не достовірної інформації щодо позивача [PERSON] , вона не поширювала, ніякої шкоди його майновим інтересам нею не завдано, жодних доказів на підтвердження вчинення приниження гідності та честі позивача, з посиланням останнього на те, що частина мешканців прилеглих будинків почали обговорювати його як особу з поганої сторони, позивачем не надано. Позивачем подано суду заяви - пояснення від 03.12.2024 та від 21.01.2025, в яких повністю заперечує викладені відповідачкою факти у запереченні на позовну заяву, стверджує, що постановами від 17.07.2024 (справа №936/610/24), від 12.06.2023 (справа №936/639/23), від 18.10.2022 (справа №936/1011/22) Воловецького районного суду Закарпатської області про закриття провадження у справах про адміністративне правопорушення передбачені ст.173 (дрібне хуліганство) та ч.1 ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства) відносно [PERSON] , зокрема, встановлено, що будинок [ADDRESS] є спадковим, відповідачка не є спадкоємицею зазначеного дворогосподарства батьків позивача, позивач та відповідачка ворогують між собою. Позивачем також надано докази, які як вважає позивач, підтверджують факт народження останнього у будинку [ADDRESS] , в якому проживали і його батьки. Позивач вважає, що приватизація мамою відповідачки зазначеного вище дворогосподарства здійснена незаконно. Заяви, клопотання учасників справи. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов у повному обсязі, посилаючись на обставини викладенні в заяві, просив його задоволити. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, у запереченні на позовну заяву просить розгляд справи здійснити без її участі, оскільки перебуває за межами України на роботі. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідачки. Процесуальні дії у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2024 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючу суддю Суху Н.І. Ухвалою суду від 10.10.2024 позовну заяву залишено без руху та зобов`язано позивача усунути недоліки позовної заяви. Ухвалою суду від 24.10.2024 за вказаним вище позовом відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. 11.12.2024 ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено вказану справу до судового розгляду по суті. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з частиною другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Згідно із статтею 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації; спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила; спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18). Згідно положень статті 277 ЦК України і статті 12,13 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Частиною другою статті 302 ЦК України на особу, яка поширює інформацію, покладено обов`язок переконатися в її достовірності. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" (1986 р.) суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції, зокрема, у рішеннях цього суду у справах " Лінгенс проти Австрії" від 8 липня 1986 року та "Українська прес-група" проти України" від 29 березня 2005 року. В рішенні по справі «Ликін проти України» від 12 січня 2017 року ЄСПЛ вказав, що відповідно до тексту, за яким визначається необхідність втручання, Суд аналізує нагальну суспільну потребу, пропорційність та доречність і достатність обґрунтування цього втручання з боку національних органів. Суд підкреслив, що втручання потрібно оцінювати в цілому, враховуючи статус позивача і відповідача, зміст критичних коментарів, контекст та спосіб, у який вони були оприлюднені. Аналіз законодавства України та практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого є обов`язковою з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 та рішення (правові висновки) якого підлягають застосуванню судами України при ухваленні судових рішень, надають можливість зробити суду висновок, що при розгляді справ за вимогами про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації важливим є визначення: чи є відомості, на негативності яких наполягає позивач інформацією (фактами) або оціночними судженнями відповідача розповсюджувача вказаної інформації, висловленими ним на реалізацію своїх власних поглядів та ідей, оскільки «існування фактів можна довести, тоді як правдивість оцінних суджень доведенню не підлягає». Також, в рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Українська Прес-група проти України», «Ляшко проти України», «Лінгенс проти Австрії» зазначається щодо необхідності дотримання балансу, між обмеженням права на вільне вираження своїх поглядів та захистом честі, гідності і репутації осіб, щодо яких поширено відомості. Як роз`яснено\~судам в\~п.4постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~1\~від 27.02.2009\~«Про судову\~практику у\~справах про\~захист гідності\~та честі\~фізичної особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної та\~юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (п.15 постанови). У пункті 19 постанови судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції. Пунктом 16 постанови зазначено, що відповідно до статті 40\~Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб, що зобов`язані оглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадках, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Згідно із ст.40\~Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши зміст зазначених вище постанов Воловецького районного суду Закарпатської області у відношенні [PERSON] за ст.173,\~ч.1\~ст.173-2\~КУпАП та норми права, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд дійшов висновку, що відповідачка реалізувала право на звернення до компетентних органів, передбачене ст.40 Конституції України. Як зазначалось вище, позивачем заявлено вимогу про визнання недостовірною інформації щодо його неодноразового вчинення психологічного насильства по відношенню до відповідачки [PERSON] , яке виразилось у зверненнях останньої до правоохоронних органів, та вимогу про зобов`язання відповідачки спростувати таку інформацію та вибачитися перед позивачем. При цьому, позивач стверджує, що інформація, викладена у письмових зверненнях до правоохоронних органів принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Судом встановлено, що за заявами відповідачки [PERSON] були складені адміністративні протоколи про вчинення позивачем правопорушень, передбачених статтею 173-2 КУпАП (домашнє насильство) та статтею 173 КУпАП (дрібне хуліганство). Однак, постановами Воловецького районного суду Закарпатської області від 12.06.2023 (справа №936/639/23), 17.07.2024 (справа №936/610/24) та 18.10.2022 (справа №936/1011/22), провадження у зазначених справах було закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Як вбачається зі змісту зазначених постанов, на які покликається позивач, в ході розгляду Воловецьким районним судом Закарпатської області вказаних адмінматеріалів у відношенні [PERSON] встановлено, що позивач та відповідачка є дядьком та племінницею, відповідачка не є членом сім`ї позивача, вони не проживають однією сім`єю, а сварка, яка виникла, не пов`язана з домашнім насильством, а є наслідком неприязних стосунків між ними (постанова від 12.06.2023,\~справа №936/639/23), конфлікт між сторонами відбувся не на ґрунті хуліганства, а на ґрунті особистих неприязних відносин, отже, в даному випадку, відсутні такі суб`єктивні ознаки, як мотив і умисел, спрямовані на порушення громадського порядку, котрі є основними критеріями, які відрізняють дрібне хуліганство від суміжних правопорушень (постанова від 17.07.2024, справа №936/610/24), подія мала місце у с. Біласовиця Мукачівського району у спадковому будинку батьків особи, яка притягується до адміністративної відповідальності [PERSON] , що не є громадським місцем в розумінні ст. 173 КУпАП, відтак і порушення громадського порядку в даному випадку немає, суд не вбачає в діях [PERSON] ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, оскільки відсутній хуліганський мотив у діях останнього (постанова від 18.10.2022 з врахуванням постанови від 31.10.2022 про виправлення описки, справа №936/1011/22). Позивач стверджує, що вказані судові рішення свідчать про те, що факт вчинення позивачем психологічного насильства у відношенні відповідачки не був встановлений, разом з тим, відповідачка, звертаючись із заявами до правоохоронних органів, фактично розповсюдила інформацію про причетність позивача до протиправних дій. Позивач зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що ця інформація стала відома мешканцям прилеглих будинків, що, на думку позивача, вплинуло на його репутацію та спровокувало негативне ставлення до нього в суспільстві. Позивач також надав докази, які, на його думку, підтверджують факт його народження та проживання у житловому будинку [ADDRESS] , який він вважає спадковим. Разом з тим, відповідачка у своїх запереченнях стверджує, що ніякої недостовірної інформації про позивача вона не поширювала, а її звернення до правоохоронних органів були обумовлені погрозами та іншими діями позивача. Вона також зазначає, що будинок [ADDRESS] належить її матері [PERSON] на праві власності на підставі рішення Воловецького районного суду від 29.07.2010 у справі №2-341/10 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.08.2010. Оцінюючи надані докази, суд зазначає, що сам факт звернення відповідачки до правоохоронних органів не є розповсюдженням недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України щодо позивача, оскільки такі звернення є способом захисту прав і свобод особи, що гарантовані Конституцією України та міжнародними нормами. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, звернення до державних органів із заявами про можливі правопорушення не може розглядатися як умисне поширення недостовірної інформації з метою завдання шкоди іншій особі. Окрім того, факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не є беззаперечним доказом того, що відомості, надані відповідачкою правоохоронним органам, були завідомо неправдивими, а свідчить лише про відсутність в діях [PERSON] складу адміністративного порушення і не містить відомостей про порушення честі та гідності позивача. Аналіз наведених вище норм дає підстави суду для висновку, що факти, які б доводили, що звернення відповідачки зі скаргами, що позивач ображає її та вчиняє відносно неї психологічне насильство при розгляді адмінматеріалів у відношенні [PERSON] за ст.173, ч.1 ст.173-2 КУпАП, мотивовано цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача, відсутні. Суд також бере до уваги, що відповідачка, будучи родичкою позивача, перебуває з ним у конфлікті, що підтверджується матеріалами справи. Крім того, відповідачка зазначає, що її звернення до правоохоронних органів були обумовлені її суб`єктивним сприйняттям дій позивача, що само по собі не є поширенням недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України. Щодо тверджень позивача про незаконність оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS] та прибудинкову територію матір`ю відповідачки, суд зазначає, що це питання не є предметом розгляду у даній справі. Предметом розгляду у даній справі є визнання недостовірної інформації, що порушує права позивача на повагу його честі, гідності та ділової репутації, а встановлення законності права власності на нерухоме майно має вирішуватися в іншому цивільному провадженні. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13 зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доводити так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позивач не надав достатніх доказів для підтвердження факту поширення відповідачкою завідомо недостовірної інформації, яка б порушувала його особисті немайнові права. Відтак, позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про зобов`язання [PERSON] спростувати дану інформацію (повідомлення) після набрання судовим рішенням законної сили та зобов`язати останню публічно вибачитись, а також про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає, що вони є похідними від вимоги про визнання недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до його честi, гідностi та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, а саме неодноразового психологічного насильства відносно [PERSON] , що виразилось у зверненні з письмовими заявами до правоохоронних органів, тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed