Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на майно, та зазначивши третьою особою Заводський відділ ДВС у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заявив вимоги і про зняття з нього арешту. Відповідно до позову [PERSON] просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 27.12.2007 року між [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Жидковим В.Ю., зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів, в ОКП «Дніпродзержинське БТІ» Магарська просить зняти арешт з зазначеного нерухомого майна, накладений на постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеної 15.05.2008 року державним виконавцем ВДВС Заводського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ. Обґрунтовуючи позов [PERSON] посилається на наступні обставини. Відповідно до п. п. 1.1, 1.2 умов договору купівлі-продажу квартири, укладеного 27.12.2007 року між продавцем - [PERSON] та покупцем [PERSON] , продавець передав у власність покупцю квартиру [ADDRESS] , а покупець оплатив продавцю оговорену грошову суму. 19.02.2008 року право власності на зазначене нерухоме зареєстровано ОКП «Дніпродзержинське БТІ» за Магарською. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 17.04.2008 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину та його юридичних наслідків недійсними, відповідно до положень ст.ст. 151, 152 ЦПК України до вирішення справи по суті, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] . Заборонено будь яким фізичним та юридичним особам проводити будь-які дії з підготування до відчуження та відчуження вказаного нерухомого майна до вирішення справи по суті. Згідно інформаційної довідки в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис з реєстраційним номер обтяження 7300913: тип обтяження - арешт нерухомого майна; зареєстровано - 31.05.2008 …; підстава обтяження - постанова, б/н, 15.05.2008, ДВС Заводського району м. Дніпродзержинськ; об`єкт обтяження - [ADDRESS] ; власник - [PERSON] . Ухвалою Заводського районного суд м. Дніпродзержинська від 26.02.2009 року, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання правочину недійсним, залишено без розгляду. Заходи забезпечення позову у вигляді арешту на квартиру [ADDRESS] , скасовані. Враховуючи викладене, Магарській, з моменту державної реєстрації права власності, тобто з 19.02.2008 року і по теперішній час, на праві приватної власності належить нерухоме майно - квартира [ADDRESS] , право розпорядження яким обмежено на підставі ухвали суду. 12.04.2024 року, Позивач звернувся до Заводського відділу ДВС у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про зняття арешту нерухомого майна, та просив вчинити такі дії: - \~ \~ \~ \~виконати ухвалу судді Заводського районного суд м. Дніпродзержинська Гібалюк Т.Я. від 26.02.2009 року, якою відмінено заходи забезпечення позову у вигляді арешту на квартиру [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] , накладеного ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 17.04.2018 року; - \~ \~ \~ \~зняти арешт з зазначеного нерухомого майна, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеної 15.05.2008 року державним виконавцем ВДВС Заводського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ. 02.05.2024 року Заводський відділ ДВС у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області повідомив Позивача про відсутність підстав для зняття обтяження з нерухомого майна, так як обтяження нерухомого майна накладалось Першою Дніпродзержинською державною конторою. Позивач посилається у позовній заяві на те, що у володінні (розпорядженні) Заводського відділу ДВС у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області, станом на теперішній час, відсутнє відповідне виконавче провадження, в рамках якого на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , що належить Магарській накладений арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеної 15.05.2008 державним виконавцем ВДВС Заводського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ, тому за захистом порушеного права Позивач звернувся до суду. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 24.07.2024 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Заводський відділ Державної Виконавчої Служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністрества юстиції (м. Одеса), про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту, відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 24.07.2024 року підготовче засідання по цивільній справі закрито, та справу призначено до розгляду. В судове засідання у справі Відповідач та третя особа не з`явились, про поважність причин неявки в судове засідання, суду не повідомили. Відповідач [PERSON] та третя особа Заводський відділ Державної Виконавчої Служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністрества юстиції (м. Одеса), в судове засідання своїх представників не направили, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Відповідно до правового висновку ВС КЦС в постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні» Враховуючи викладені обставини, неявку учасників процесу у судове засідання, які належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи позовної заяви, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню частково, з таких підстав. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України) Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Звертаючись до суду з позовом, Магарська, як на підставу своїх порушених прав, посилалася на те, що їй з 19.02.2008 року на праві власності належить нерухоме майно - квартира, розташована за адресою [ADDRESS] , на яку 31.05.2008 року на підставі постанови державного виконавця ДВС Заводського району м. Дніпродзержинськ б/н від 15.05.2008 накладений арешт. Згідно із частиною першою статті 32 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) (у редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника), заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Частинами 1-4 статті 57 Закону № 606-XIV, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Аналогічні положення містяться і у статті 56 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) В постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 викладено правовий висновок про те, що відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. Відповідно до частини першої статті 59 Закону № 1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Судом встановлено, що 27.12.2007 року між продавцем - [PERSON] та покупцем [PERSON] , яка є Позивачем у даній справі, укладеного договір купівлі-продажу квартири, згідно до умов п. п. 1.1, 1.2 якого продавець передав у власність покупцю квартиру [ADDRESS] , а покупець оплатив продавцю оговорену грошову суму. 19.02.2008 року право власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано ОКП «Дніпродзержинське БТІ» за Позивачем (номер запису 21530 в книзі 128), відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно: реєстраційний номер майна 20313061, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 19.02.2008. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Гібалюк Т.Я. від 17.04.2008 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину та його юридичних наслідків недійсними відповідно до положень ст.ст. 151, 152 ЦПК України накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] до вирішення справи по суті, заборонено будь яким фізичним та юридичним особам проводити будь-які дії з підготування до відчуження та відчуження вказаного нерухомого майна до вирішення справи по суті. Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеною 15.05.2008 року державним виконавцем Заводського ВДВС Дніпродзержинського міського управління юстиції Вишняковим С.В., при примусовому виконанні ухвали Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 17.04.2008 року, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] . До Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Першою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою внесено запис з реєстраційним номером обтяження 7300913: тип обтяження- арешт нерухомого майна; зареєстровано 31.05.2008 …; підстава обтяження постанова, б/н, 15.05.2008, ДВС Заводського району м. Дніпродзержинськ; об`єкт обтяження - [ADDRESS] ; власник [PERSON] . Ухвалою судді Заводського районного суд м. Дніпродзержинська Гібалюк Т.Я. від 26.02.2009 року, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним, залишено без розгляду. Заходи забезпечення позову у вигляді арешту на квартиру [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] , відмінені. Відповідно до положень ч.6 ст. 154 ЦПК України (в редакції Закону чинній станом на 26.02.2009), якщо у задоволенні позову відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Згідно частини першої статті 50 Закону № 606-XIV, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Частиною другою статті 50 Закону № 606-XIV, встановлено, що у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Позивач звернулась до Заводського відділу ДВС у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про зняття арешту нерухомого майна, надала до органу державної виконавчої служби ухвалу судді Заводського районного суд м. Дніпродзержинська Гібалюк Т.Я. від 26.02.2009 року, якою відмінено заходи забезпечення позову у вигляді арешту на квартиру [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] , який накладено ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 17.04.2008 року. Заводським відділом ДВС у місті Кам`янське, в листі за вих. № 06/49637 від 02.05.2024 року зазначено про підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, передбачені ч.9 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», а також вказано, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Судом встановлено, що Позивач не є стороною у виконавчому провадженні, після постановлення ухвали судді Заводського районного суд м. Дніпродзержинська Гібалюк Т.Я. від 26.02.2009 року, виконавче провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову не закінчувалось державним виконавцем, а також арешт на майно боржника [PERSON] не скасовувався. Станом на час звернення з позовом до суду Позивач, яка не є стороною виконавчого провадження, є власником квартири [ADDRESS] , на яку державним виконавцем накладено арешт (реєстраційний номер обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: 7300913), у зв`язку з чим майнові права вказаної особи підлягають захисту в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні. З матеріалів справи вбачається, що накладений на нерухоме майно Позивача арешт Заводським відділом ДВС у місті Кам`янське не скасований, застосоване держаним виконавцем обтяження у вигляді арешту нерухомого майна є чинним, що порушує право власності Позивача, за захистом якого остання звернулась до суду з позовною заявою. За приписами ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до положень ч.5. ст. 59 Закону № 1404-VIII, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно ч.2 ст. 59 Закону № 1404-VIII, у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд вважає, що надані Позивачем докази разом з позовною заявою є достатніми для правильного вирішення судом спору, прийняття законного, обґрунтованого та мотивованого рішення по суті. Відповідно до ст. 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 та постановах Верховного Суду від 20.12.2022 у справі № 914/1688/21, від 18.10.2022 у справі № 912/4031/20, від 13.09.2022 у справі № 910/9727/21. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Відповідно до Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Суд вважає, що за фактичних обставин даної справи до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини першої статті 59 Закону № 1404-VIII, згідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Таким чином, звертаючись до суду з вимогою про зняття арешту з нерухомого майна - квартири [ADDRESS] Позивач, яка не є боржником у виконавчому провадженні, обрала ефективний спосіб захисту порушеного права, який прямо передбачений законом, тому в цій частині позовна вимога підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцем знаходження цього майна або основної його частини. Згідно ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 391 ЦК України визначає, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності зі ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7. та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 10 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Судовому захисту в порядку статті 392 ЦК України підлягає право власності на окрему, самостійну річ. Суд зазначає, що стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952) передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону № 1952 не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення як підстави виникнення права власності не має. Таким чином, державна реєстрація визначає момент виникнення права власності і є завершальною стадією юридичного складу набуття права власності за наявності юридичних фактів, що вимагаються законом для виникнення права власності. Зважаючи на те, що право власності на квартиру [ADDRESS] за Магарською зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстраційний номер 20313061), таке право іншими особами, у тому числі Відповідачем по справі, не заперечується та не оспорюється, заявлена Позивачем вимога про визнання за нею права власності на вказаний об`єкт нерухомості, за фактичних обставин даної справи, суд вважає неефективним способом захисту, тому в цій частині у задоволенні позовної вимоги слід відмовити. Суд дослідивши повно та всебічно докази у справі дійшов висновку що збереження арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном. Не зняття державними виконавцями арешту з майна боржника у виконавчому провадженні, відсутністю відкритого виконавчого провадження, порушує право позивача на володіння, користування та розпорядження майном. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року по справі № 817/928/17. Усталена практика ЄСПЛ відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) Враховуючи викладене,

Outcome: partial