Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-11 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить встановити факт, що [PERSON] проживала з 13.07.2008 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , який помер [INFO] . І. Позиція сторін у справі. Позивач стверджує, що з 13 липня 2008 року вона та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, постійно проживали у квартирі позивача за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що вела з [PERSON] спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, мали спільний бюджет, спільно купували речі побуту, якими разом користувались, разом обробляли земельну ділянку на дачі у с.Пищики. З 23.06.2024 позивач доглядала [PERSON] у лікарні, де він і помер. Похованням [PERSON] займалась позивач. Після його смерті відкрилась спадщина та [PERSON] 03.09.2024 подала до Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, на що отримала письмове роз`яснення, що не має право спадкувати, оскільки немає підтвердження родинних стосунків з померлим, рекомендовано звернутись до суду. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є його син [PERSON] . Заявник, посилаючись на п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, ст. 1264 ЦК України, просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із спадкодавцем. В судовому засіданні позивач позов підтримала, пояснивши, що з 2008 року вона проживала з [PERSON] у свої квартирі, але [PERSON] був зареєстрованим в своїй квартирі. Позивач стверджує, що доглядала матір [PERSON] , яка у 2011 році померла, та вони разом з [PERSON] займались її похованням. Позивач зазначає, що вона з [PERSON] усе робили спільно, надавали один одному матеріальну допомогу, робили разом ремонт у хаті позивача. Відповідач [PERSON] не працював, любив випити, напоював батька. 19.06.2024 [PERSON] пішов до себе додому, де його напоїв син, а позивачу сказав, що батько не бажає її бачити. Позивач викликала поліцію та швидку медичну допомогу, бо [PERSON] був у поганому стані, а тому його відвезли у лікарню. Позивач доглядала [PERSON] , купувала ліки, годувала, в нього було запалення легень, відмовили нирки. Син тричі прийшов навідати батька. [INFO] [PERSON] помер, похованням займалась позивач, отримала свідоцтво про смерть та кошти на поховання. Позивач зазначає, що була заручена з [PERSON] , він подарував їй обручку. Позивач пояснила, що на даний час не ставить питання про спадкування, а просто бажає вважатись дружиною померлого, а в подальшому можуть бути вирішені майнові питання. Відповідач, заперечуючи позов, в судовому засіданні пояснив, що знайомий з [PERSON] , яка часто зверталася до відповідача і його батька за допомогою, просила приносити їй воду. [PERSON] не була дружиною [PERSON] . Відповідач проживав постійно разом зі своїм батьком в його квартирі по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] заперечив задоволення позову, з огляду на те, що не вважає позивача дружиною свого батька, яка була просто його знайомою, оскільки [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] , разом з сином, інколи ходив до позивача, щось допомагати, носив воду, іноді їздив з нею в село, іноді ночував, але з ранку повертався додому. Відповідач зазначає, що його батько та позивач не мали спільного бюджету. Відповідач не заперечує, що його батько перед смертю тиждень лежав в лікарні, куди приходили позивач і відповідач. Позивач підтвердив, що похованням його батька займалась [PERSON] , однак він також дав 10 тисяч гривень на поховання і не заперечував, щоб позивач отримала кошти, які були надані державою батьку на поховання. Відповідач обурений, що позивачу, яка не є родичом, було безпідставно видано свідоцтво про смерть його батька. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали позовної заяви, дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 05.12.2024 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання (а.с. 22). Ухвалою суду від 27.01.2025, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до розгляду по суті. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали позовної заяви, дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 28.06.2024 Білоцерківським відділом ДРАЦС у Білоцерківському районі Київської області ЦМУ МЮ (м.Київ) (а.с. 4). Встановлено, що організацією та здійсненням поховання [PERSON] займалась позивач [PERSON] , що стверджується копією договору-замовлення на організацію та проведення поховання від 29.06.2024 (а.с. 10) та копією рахунку-замовлення від 29.06.2024 на замовлення послуг автокатафалку, копки могили, труни та ін., на загальну суму 9035,00 грн (а.с. 8). Встановлено, що позивач звернулась до Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак державний нотаріус Мельничук Марина надала їй роз`яснення №2224/02-14 від 24.10.2024, в якому повідомила про відсутність інформації про родинні стосунки між [PERSON] та померлим [PERSON] (а.с. 5). До матеріалів справи приєднані три спільні фото на яких зображені позивач та [PERSON] (а.с.12,13) В судовому засіданні були заслухані показання свідків, зокрема свідок [PERSON] , яка проживає з позивачем по сусідству, суду повідомила, що позивач з [PERSON] разом жили, ходили по магазинам, їздили разом на дачу, [PERSON] носив воду позивачу. Свідок близько 5 років зустрічала [PERSON] постійно в їхньому подвір`ї. Свідок [PERSON] , суду показала, що [PERSON] був її сусідом по [ADDRESS] , знайома з ним з 1985 року, разом заселялися у будинок. Свідок знала покійну дружину [PERSON] . Після її смерті [PERSON] проживав вдвох із сином [PERSON] . Свідок ствердила, що незнайома з позивачкою. Свідок [PERSON] , давня знайома позивача, суду пояснила, що з 2008 року позивач з [PERSON] проживали разом, разом прибирали в квартирі, консервували. Свідок [PERSON] , який проживає по сусідству з відповідачем, суду що родину [PERSON] знає з дитинства. Батьки свідка разом працювали і товаришували з [PERSON] . Свідок не знайомий з позивачем. Свідок ствердив, що [PERSON] постійно проживав разом зі своїм сином [PERSON] по [ADDRESS] . ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з п. 5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлений у судовому порядку. За ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно вимог частини четвертої статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до частини першої статті 36 цього СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. У статті 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Факт спільного проживання не доводить факту проживання однією сім`єю, оскільки поняття сім`ї включає в себе не лише наявність інтимних стосунків, а й інші відносини, які визначають поняття «чоловіка та дружини». В судовому засіданні таких відносин не встановлено. Судом встановлено, що певний період позивач була знайома з [PERSON] , іноді разом їздили на дачу, іноді позивач зверталася до [PERSON] за допомогою. Однак, місце проживання позивача ніколи не було зареєстроване в одному помешканні з [PERSON] . Надаючи пояснення по справі, позивач сама зазначила, що [PERSON] ходив додому де разом з сином випивав і залишався вдома. Саме зі своєї квартири [PERSON] був госпіталізований в лікарню де і помер. Свідки сторони позивача були знайомі з [PERSON] , іноді зустрічали його в подвір`ї біля будинку де мешкає позивач, бачили його разом з позивачем, однак наведене не може свідчити, що відносини між позивачем і [PERSON] були такими, що притаманні подружжю та ці особи мали взаємні права та обов`язки. Початок спільного проживання, з липня 2008 року, позивач обґрунтовує лише власними поясненнями. Дійсно, [PERSON] певний період була знайома з [PERSON] , іноді ночували в одному помешканні, позивач провідувала його в лікарні, однак позивач не довела, що в зазначений нею період часу, з липня 2008 р., між нею і [PERSON] були сформовані усталені відносини, які притаманні подружжю. Позивач повідомила, що була заручена з [PERSON] і вони мали намір одружитися, однак наведеному не надала доказів, а про наміри покійного [PERSON] вже неможливо дізнатися. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. (Висновок ВС викладений у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17). Показання двох свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (позиція Верховного Суду, що викладена в постановах від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц.; у справі № 531/295/19 від 8 грудня 2021 року). Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Під час судового розгляду позивачем не доведено та матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання [PERSON] з [PERSON] , як чоловіка та жінки, тобто наявність сім`ї, зокрема, те що позивач із [PERSON] постійно спільно проживали, мали спільний бюджет, харчування, мали спільні витрати на купівлю майна спільного користування, брали участь в утриманні житла, тобто відсутнє підтвердження реальності сімейних відносин з [PERSON] , не підтверджено наявності усталених відносин, прав та обов`язків, які притаманні подружжю. Таким чином, досліджені в суді докази у сукупності з показаннями свідків підтверджують лише факт дружніх стосунків між позивачем та [PERSON] . Встановлені обставини справи та ті підстави, на які позивач посилалась в позові не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах. Отже, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено позовні вимоги, не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, надавши відповідну правову оцінку яким, суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку про задоволення позову. Позивач скористалася своїм правом на судовий захист, однак її позиція не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed