Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовною заявою до відповідача Кодимської районної державної нотаріальної контори про звільнення майна з-під арешту та просить зняти арешт з майна, а саме: з домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 03.03.2020 року державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса, р. №6-43; земельної ділянки, загальна площа якої 3,6356 га, яка розташована Одеська область, Подільський р-н, с/рада Чапаєвська, яка належить їй згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 20533059 від 18.05.2017 року , кадастровий номер 5122987400:01:001:0023; земельної ділянки, загальна площа якої 2,3894 га, яка розташована Одеська область, Подільський р-н, с/рада Куяльник, належить їй згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16713373 від 29.09.2016 року, кадастровий номер 5122983800:01:004:0005 та вилучити його з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, який зареєстрований Кодимською районною державною нотаріальною контрою 27.11.2008 року за №8236159 на підставі повідомлення Котовського ощадного банка б/н від 15.06.1994 року. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] , 1945 року народження. Батько був власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Після смерті батька вона звернулась із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори, однак з`ясувалося, що у 2008 році Кодимська районна державна нотаріальна контора за №8236159 на підставі повідомлення Котовського ощадного банка б/н від 15.06.1994 року наклала заборону на відчуження майна. Вона неодноразово зверталась до Котовського ощадбанку з проханням надати інформацію щодо накладення арешту, але отримала відповідь, що у неї немає заборгованості перед АТ «Ощадбанк». Письмові відповіді вона надала нотаріусу, яка наклала обтяження, але їй повідомили, що з вказаним питання їй необхідно звернутися до суду. На даний час наявність обтяження не дає можливості їй оформити договір купівлі- продажу домоволодіння. Ухвалою суду від 11.04.2024 року суддею Павловською Г.В. було відкрито провадження у вказаній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04.06.2024 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 22.07.2024 року повернуто розгляд справи у підготовче провадження, уточнену позовну заяву прийнято до розгляду, замінено первісного відповідача у справі Кодимську районну державну нотаріальну контору на АТ «Державний ощадний банк України,» в особі філії Одеське обласне управління, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги Кодимську районну державну нотаріальну контору. Ухвалою суду від 14.11.2024 року витребувано у Кодимської державної нотаріальної контори копії матеріалів, які стали підставою внесення до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наступного обтяження. Від відповідача, представника АТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» надійшов відзив на позовну заяву, який зареєстрований за вх.№359 від 09.01.2025 року. Ухвалою суду від 20.01.2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась. Але надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Відповідач, представник АТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеське обласне управління Приходько В.М. в судове засідання не з`явився, Третя особа:\~державний\~нотаріус Кодимської\~державної\~нотаріальної\~контори Налдіна\~М.М. в судове засідання не з`явилась, але надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3\~статті 12 ЦПК України\~та частиною 1\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [INFO] помер батько позивачки [PERSON] в с.Куяльник Котовського району Одеської області. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №355159144 від 21.11.2023 року власником домоволодіння по [ADDRESS] є [PERSON] . ІПН [NUMBER] на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер 6-43, виданий 03.03.2020 року державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Ворсуляк А.М. Також, [PERSON] , є власником земельної ділянки, площею 3,3656 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в Чапаєвській сільській раді Подільського району Одеської області, кадастровий номер 5122987400:01:001:0023, на підставі розпорядження серія та номер 74/17, виданого 17.02.2017 року Подільською районною державною адміністрацією Одеської області та земельної ділянки, площею 2.3894 га розташованої в Куяльницькій сільській раді Подільського району Одеської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5122983800:01:004:0005, на підставі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області 1516/3530/2012 від 30.10.2012 року та ухвали Котовського міськрайонного суду Одеської області 1516/3530/2012 від 22.09.2016. При оформленні спадщини позивачка дізналася, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна містяться відомості про наявність обтяження у вигляді заборони, реєстраційний номер обтяження №8236159 на відчуження майна, на підставі повідомлення Котовського ощадного банка б/н від 15.06.1994 року, вчиненого 27.11.2008 року реєстратором, Кодимською районною державною нотаріальною конторою. Згідно відповіді заступника начальника філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» роздрібного бізнесу Шевченко Г.Б №113.11-1/33/5713 від 09.08.2021 року по клієнту [PERSON] , ІПН [NUMBER] станом на 03.08.2021 року відсутня заборгованість за кредитами в АТ «Ощадбанк», окрім кредитів БПК. Згідно листа №615/01-16 від 17.11.2023 року, державного нотаріуса Кодимської державної нотаріальної контори повідомлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна, тип обтяження заборона (архівний запис), реєстраційний номер обтяження 8236159 на невизначене майно. Все майно 15 червня 1994 року, повідомлення Котовського ощадного банку б/н та повідомлено, що на запити державного нотаріуса від 10.05.2023 року та 23.06.2023 року за вих.№197/01-16, 283/01-16 по даний час відповіді не надійшли. У зв`язку з вищевикладеним необхідно звернутися до суду для зняття вказаної заборони. Згідно копії квитанції, наданої позивачкою [PERSON] №228869678 від 03.01.2025 року, осатнньою було погашено суму заборгованості у розмірі 5629,74 грн., за кредитними договорами №419079-к від 01.10.1996 та №60659-к від 05.10.1995 року. Наявність такого обтяження обмежує право позивача, як власника житлового будинку у розпорядженні своєю власністю. Згідно з п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявленім вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно п. 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною\~Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» N475/97-ВР від 17 липня 1997 року\~і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Саме «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у\~статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій\~статті 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою\~статті 353 цього Кодексу. Відповідно до положень\~статті 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до положень\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Одним із способів захисту права власності є гарантована\~статтею 391 цього Кодексу\~можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Чинним законодавством України передбачено, що об`єкти нерухомого майна, а також речові права та обтяження на нерухоме майно підлягають обов`язковій державній реєстрації (ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно обтяжень»). Реєстрація обтяження була проведена Кодимською районною державною нотаріальною конторою відповідно до діючого на той час Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого\~наказом Мінюсту України від 09 червня 1999 року №31/5\~(у редакції наказу від 18 серпня 2004 р. N 85/5), на підставі архівного запису, тип обтяження заборона, реєстраційний номер обтяження 8236159, зареєстроване 27.11.2008 року за № 8236159, реєстратором Кодимською районною державною нотаріальною конторою, підстава обтяження повідомлення б/н від 15.06.1994 року Котовський ощадний банк, об`єкт обтяження невизначене майно, все майно. Інформація про державну реєстрацію обтяжень на час розгляду справи є актуальною, та перешкоджає позивачу належним чином розпоряджатися своїм майном. Процедура реєстрації у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна регламентувалася Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженим\~наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 року №31/5, зареєстрованим в Мінюсті України 10.06.1999 року №364/3657 (зі змінами). Відповідно до п. 2.1 Положення, підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою - реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. З 01.01.2013 року відповідно до ст.\~8, ст.\~16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводить орган державної реєстрації прав. Державний реєстратор - нотаріус є спеціальним суб`єктом, на якого покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у випадку, передбаченому вищевказаним Законом. Відповідно до\~ст. 73 Закону України «Про нотаріат», нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження: за повідомленням установи банку, підприємства або організації про видачу громадянину позик (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (квартири); при посвідченні договору довічного утримання; при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна; за повідомленням іпотекодержателя; в усіх інших випадках, передбачених законом. Згідно зі\~ст. 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернень органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Відповідно до п. 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868\~для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. Згідно\~ст. 317 ЦК України\~власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до Положення про Єдиний держаний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 р. № 31/5, зареєстрованим в Мін`юсті 10.06.1999 р. за № 364/3657, реєстр заборон це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони та арешти нерухомого майна; вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна; тимчасові застереження щодо нерухомого майна та видані витяги з реєстру заборон. Реєстраторами реєстру заборон є державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з адміністратором і мають повний доступ до реєстру заборон через комп`ютерну мережу; державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та його регіональні філії в частині внесення відомостей щодо податкових застав та арештів, накладених органами державної влади. У відповідності до\~ст. 34 Закону України «Про нотаріат»\~накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю. Відповідно до п.п.2.1.1 п.2.1 Положення, підставами для внесення до реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. Існування заборони на відчуження нерухомого майна перешкоджає позивачу розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Відповідно до\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою\~статті 353 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна, права якого порушені, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таке право особи реалізується шляхом звернення до суду з позовом про захист свого порушеного права та усунення будь-яких перешкод у вільному та на власний розсуд користуванні та розпорядженні майном. Відповідно до\~ст. 34 Закону України «Про нотаріат»\~накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю. Відповідно до п.п.2.1.1 п.2.1 Положення, підставами для внесення до реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. Згідно п.5 глави 15 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5\~нотаріус, який наклав заборону, знімає заборону відчуження майна за рішенням суду. Арешти (заборони), які були накладені на підставі заяв, повідомлень, листів будь-яких підприємств, установ, організацій, банків, ухвал, рішень суду, слідчих органів, рішень виконкомів, тощо у період до 1998 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, внесені з паперових носіїв (алфавітних книг). Згідно з п.п.5.1. п.5 гл.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим\~наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5, нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення: - кредитора про погашення позики; - про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); - про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; - про припинення, розірвання, визнання недійсним договору ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору; - органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини; - про скасування рішення суду про оголошення фізичної особи померлою або закінчення п`ятирічного строку з часу відкриття спадщини на майно особи, оголошеної померлою; - про смерть другого з подружжя, що склали спільний заповіт; - про скасування рішення суду про позбавлення батьків дитини батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав; - про смерть відчужувача за спадковим договором або про смерть другого з подружжя, що уклали спадковий договір; - про відчуження майна, переданого під виплату ренти; - за рішенням суду; - в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до\~статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(в редакції яка діяла на момент реєстрації заборони в реєстрі) обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом. Пунктом 1 частини 1\~статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~передбачено, дані до розділу Державного реєстру прав вносяться в разі прийняття рішення про державну реєстрацію прав. Державна реєстрація речових прав скасовується в разі припинення дії договору, укладення іншого договору або винесення судом відповідного рішення, про що вносяться дані до Державного реєстру прав. Державна реєстрація обмежень речових прав скасовується на підставі актів органів державної влади чи органів місцевого самоврядування або їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом, або у разі припинення відповідного договору, про що вносяться дані до Державного реєстру прав. У разі виявлення невідповідності даних електронного файлу Державного реєстру прав документу, на підставі якого було зареєстровано речове право чи його обмеження, пріоритет мають документарні дані. Накладення заборони на нерухоме майно та внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обмежує права позивача як власника, щодо вільного розпорядження майном. Відповідно до частини 3 статті 26 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої\~статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої\~статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього\~Закону. На підставі викладеного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, так як житловий будинок належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, житловий будинок успадкований після смерті батька та є її особистою власністю, тому слід припинити обтяження на відчуження нерухомого майна. Відповідно до положень пункту 2 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, приходить до висновку, що позов [PERSON] про звільненні майна з-під арешту підлягає задоволенню, оскільки позивачка позбавлена можливості реалізувати свої права власника нерухомого майна в інший, крім судового захисту, спосіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved