Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-12 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції РФ про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Короткий виклад позовних вимог Позивачам на праві приватної власності належить по 1/3 частці квартири [ADDRESS] . [PERSON] є одноособовим власником квартири [ADDRESS] . У вказаних квартирах позивачі проживали до 1 жовтня 2014 року, а далі, у зв`язку з військовими діями змушені були переїхати до с. Кривошиї Хмільницького району Вінницької області, де стали на облік як внутрішньо переміщені особи. 24.02.2022 російська федерація розпочала повномаштабне вторгнення на територію України, у тому числі і м. Авдіївку Покровського району Донецької області, де внаслідок артилерійських обстрілів під час проведення бойових дій обидві квартири позивачів були пошкоджені, а місто є тимчасово окупованим. Внаслідок таких дій відповідача, позивачам завдано матеріальної шкоди, що полягає у пошкодженні їхнього майна, яку вони оцінили в розмірі: 849010 грн, вартість квартири [ADDRESS] , та по 348103,33 грн вартість часток позивачів у квартирі [ADDRESS] . У зв`язку з втратою житла, майна та постійного місця проживання, вимушеним переселенням, зміною умов проживання та способу життя позивачі стверджують, що зазнали моральних та психологічних страждань, які оцінили у 35000 доларів США, кожен. Зазначені розміри матеріальної та моральної шкоди позивачі просять стягнути з відповідача, разом із витратами на професійну правничу допомогу, яку кожен із позивачів поніс у розмірі 2667 грн. Рух справи Ухвалою суду від 19.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачеві визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Визначено позивачам п`ятиденний строк для подання заперечень на відзив. Ухвалою від 07.08.2024 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивачі та їх представник у судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги, з наведених у позовній заяві підстав. Представники відповідача в судове засідання не з`явилися, відзиву на позовну заяву, заяв клопотань не подали. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлено шляхом розміщення відповідних оголошень на веб-сайт судової влади України. Верховний Суд у постанові від 08.06.2022 по справі №490/9551/19 роз`яснив, що після початку війни в Україні, а саме: з 2014 року, суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російську Федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди завданої особі в результаті збройної агресії російською федерацією за позовом, поданим саме до цієї країни. У відповідності до положень статті 32 Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року та статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», МЗС було розроблено алгоритм дій з питання отримання згоди російської сторони на відмову від судового імунітету держави у зв`язку із розглядом судами України цивільних справ за позовами проти Російської Федерації, у т.ч. в особі Посольства Російської в Україні, за яким МЗС доручало Посольству України в російській федерації передати до Міністерства закордонних справ російської федерації ноту МЗС з питання отримання згоди російської федерації на відмову від судового імунітету під час розгляду судовими органами України справ за позовами проти Російської Федерації. Міністерство закордонних справ України 24.02.2022 нотифікувало МЗС Російської Федерації про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з Росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією від 14.02.1992. Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в Росії та Росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року. Комунікація МЗС з органами влади Російської Федерації також не здійснюється. Отже, подальше застосування зазначеного вище алгоритму з отримання згоди Російської Федерації на відмову від судового імунітету, а також подача будь-яких судових документів у даній категорії справ до російської сторони дипломатичними каналами унеможливлена. У зв`язку із цим, інформацію про дату, час та місце розгляду справи за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, було повідомлено відповідачу через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. Згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Отже, в силу даної норми відповідач вважається належним чином повідомленим. За одночасного існування усіх умов, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення позивачів, думку їх представника, дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов наступного висновку. Фактичні обставини Договором купівлі-продажу від 22.06.2001 року підтверджено, що [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] (копія на а.с. 19). Право власності [PERSON] на вказану квартиру 03.11.2023 року зареєстровано у Державному реєстрі речових прав (копія на а.с. 20). Вказана двокімнатна квартира має загальну площу 41,3 кв. м., що підтверджено технічним паспортом (копія на а.с. 21-22). Відповідно до висновку оцінювача вартість цієї квартири станом на 10.07.2024 року становить 849010 грн (а.с. 23). Свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 12.05.2014 року підтверджено, що позивачам на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] (копія на а.с. 24). Право власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на 1/3 частку у даній квартирі 03.11.2023 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав (копія на а.с. 25, 26, 27). Вказана двокімнатна квартира має загальну площу 50, 8 кв. м., що підтверджено технічним паспортом (копія на а.с. 29-30). Відповідно до висновку оцінювача вартість цієї квартири станом на 10.07.2024 року становить 1044310 грн (а.с. 31), відповідно вартість частки кожного з позивачів становить по 348103,33 грн (1044310:3=348103,33). [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою 16.07.1979 року, [PERSON] 23.12.2015 (копія на а.с. 9, 10, 11, 13, 17). [PERSON] 16.05.1979 року отримала ордер на квартиру [ADDRESS] (а.с. 32). Листом Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка від 08.12.2020 року підтверджено, що адреса житлового будинку по [ADDRESS] була змінена на [ADDRESS] (копія на а. с. 33). [PERSON] звернулася до Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області із заявою від 20.06.2024 про вчинене кримінальне правопорушення (а.с. 34). Відомості по вказаній заяві внесені до ЄРДР 21.06.2024 за ч. 1 ст. 438 КК України за фактом пошкодження квартири [ADDRESS] , а також квартири [ADDRESS] (а.с. 35). Факт руйнування вищевказаних будинків, у яких знаходилися квартири позивачів, підтверджено фотографіями (а.с. 36, 37, 38), диском із фотографіями (а.с. 39). Листом начальника Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області Барабаша В. від 16.12.2024, яким повідомлено, що враховуючи окупацію м. Авдіївки, на теперішній час Авдіївська міська військова адміністрація не може надати підтверджуючі акти комісійного обстеження об`єктів пошкоджених чи зруйнованих внаслідок збройної агресії Російської Федерації за адресами місцезнаходження квартир позивачів. Також повідомлено, що за даними Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України за адресою: [ADDRESS] було подано біля 20 інформаційних повідомлень, а за адресою вул. Будівельників 1 - біля 40 таких повідомлень від власників житла через застосунок «Дія» щодо відомих фактів руйнації чи пошкодження відповідних квартир, які розташовані у цих будинках (а.с. 82, 84). Такі повідомлення через «Дію» подано і позивачами (копія на а.с. 93, 94). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Щодо судового імунітету відповідача як іноземної держави, суд виходить з такого. Закон України «Про міжнародне\~приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68, п. 31). У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudakv.Lithuania) ЄСПЛ визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. Згідно висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, Російська Федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки майну позивача. (пункт 49). Починаючи з 2014 року загальновідомим є той факт, що РФ чинить збройну агресію проти України. Наведені дії РФ вчиняє з 2014 року та продовжує станом на момент розгляду справи судом. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. До такого висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19. У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі Члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-якимось іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй. Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з РФ. Стосовно відшкодування матеріальної шкоди Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року\~в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією відповідача проти України. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 р. за № 1668/39004, Авдіївська міська територіальна громада Покровського району Донецької області з 24.02.2022 по 28.02.2024 відносилася до територій на яких ведуться активні бойові дії, а з 29.02.2024 є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України. Згідно з ч. 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. За обставин даної справи, судом встановлено, що позивачі є співвласниками двокімнатної квартири, а [PERSON] власником ще однієї квартири, у яких вони постійно проживали до жовтня 2014 року. Загальновідомим є\~факт постійних\~артилерійських та\~ракетних обстрілів\~міста Авдіївки,\~Донецької області,\~військовими формуваннями\~Російської Федерації\~починаючи з\~24.02.2022\~року.\~Факт окупації\~Авдіївської міської\~територіальної громади\~Покровського району\~Донецької області\~підтверджується як\~Переліком територій,\~на яких\~ведуться (велися)\~бойові дії\~або тимчасово\~окупованих Російською\~Федерацією,\~затвердженим наказом\~Міністерства з\~питань реінтеграції\~тимчасово окупованих\~територій України\~22\~грудня 2022\~року №\~309,\~так і\~листомначальника Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області Барабаша В. від 16.12.2024 (а.с. 82, 84). Статті 3, 8, 12, 28 Загальної декларації прав людини 1948 року гарантують кожній людині право на життя, свободу і особисту недоторканність, ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй\~конституцією\~або законом, вільне пересування і вибір місця проживання у межах кожної держави, соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність його житла. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань. Відповідно до\~ст. 22 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України)\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з ч. 1 ст.\~1166\~ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тож якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України з відшкодування шкоди, то саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року(справа № 761/6144/15-ц,провадження № 61-18064св18). Отже, наявність вини призюмується, а відповідачем не доведено її відсутність. Розмір заподіяної позивачам матеріальної шкоди підтверджено висновками оцінювачів про вартість квартир, які є обґрунтованими та приймаються судом до уваги. Доказами руйнування квартир позивачів є фотографії зруйнованого будинків у яких, як пояснили позивачі знаходилися їх квартири (а.с. 36, 37, 38), диском із фотографіями (а.с. 39). Вказане узгоджується з відомостями повідомленими начальником Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області Барабашем В. від 16.12.2024 про те, що за адресою: [ADDRESS] було подано біля 20 інформаційних повідомлень, а за адресою [ADDRESS] - біля 40 таких повідомлень від власників житла через застосунок «Дія» щодо відомих фактів руйнації чи пошкодження відповідних квартир, які розташовані у цих будинках (а.с. 82, 84). Такі повідомлення через «Дію» подано і позивачами (копія на а.с. 93, 94). За фактом пошкодження квартири [ADDRESS] , а також квартири [ADDRESS] , внесені відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 438 КК України (а.с. 35). Отже, позивачами доведено: наявність шкоди; протиправність поведінки заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача. У свою чергу вина відповідача презюмується. За таких обставин судом встановлено порушення прав позивачів, наявність підстав для відшкодування їм заподіяної шкоди, розмір якої є обгрунтованим, а тому вона підлягає стягненню з відповідача. Стосовно вимог позивачів про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого. Завдання моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, що передбачено п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів, що передбачено п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Згідно з ч. 1-4 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст.\~1167\~ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В абзаці другому пункту 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 року у справі № 686/13212/19. Як зазначено у позовній заяві моральна шкода позивачам заподіяна тим, що вони втратили свою власність, місце постійного проживання, житло, майно, роботу, яку мали у м. Авдіївка, та змушені були переселитися, значно змінивши умови життя. Через вказані обставини позивачі зазнали моральних та психологічних страждань. За встановлених обставин справи, зважаючи на характер, тривалість заподіяних моральних страждань, що підтверджені належними, допустимими, достовірними доказами, суд доходить висновку про обраний позивачами спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми в розмірі 35000 доларів США кожному, є адекватним психотравмуючій ситуації та обставинам, за яких було завдано моральної шкоди позивачам, охоплює всі порушення, що були допущені РФ відносно них, а тому такі вимогам підлягають задоволенню. Розмір моральної шкоди суд вважає таким, що відповідає вимогами розумності і справедливості. Оскільки під час розгляду справи належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами позивачами доведено обгрунтованість позовних вимог як про стягнення матеріальної, так і моральної шкоди, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Стосовно судових витрат Частиною 1 ст.\~141\~ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 6 ч. 1 ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, і питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. За правилами ч. 6 ст.\~141\~ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати. Враховуючи задоволення позову, предмет позову, з відповідача на користь держави Україна підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15140,00 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 3\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, крім іншого належать витрати: на професійну правничу допомогу. Позивачами понесені витрати на професійну правничу допомоги, що підтверджується копією договору про надання такої допомоги ( а.с. 42), детальним описом наданих послуг, які є співрміними складності справи та предмету спору (а.с. 46), а також квитанціями від 11.07.2024 року кожна на суму 2667,00 грн (копії на а.с. 43, 44, 45). У зв`язку з задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивачів слід стягнути понесені ними витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2667,00 грн кожному.

Outcome: approved