Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

30.05.2024 року позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Іванченко Ольгу Ігорівну звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовною заявою до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Губко Ю.В., про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Як убачається із заявлених позовних вимог, позивач просить суд: визначити [PERSON] , [INFO] , додатковий строк терміном 3 місяці для подання заяви до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [INFO] [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] у місті Ровеньки Луганської області померла мати позивача [PERSON] - [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач є єдиною спадкоємицею по заповіту померлої. За життя [PERSON] склала заповіт, яким своє майно заповіла своїй донці [PERSON] , (прізвище до розірвання шлюбу [PERSON] ). Заповіт підписаний власноруч заповідачем. Позивач пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини, оскільки не була обізнана про наявність складеного на її користь заповіту. Так, спадкоємець за заповітом не зверталась до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадкового майна. Позивач вважає, що причини її пропуску для подачі заяви про прийняття спадщини є вагомими, та підлягають поновленню виходячи з наступного. Внаслідок російської агресії звичайне життя багатьох українців змінилося і в позивача також. З 24 лютого 2022 року в Україні введено режим воєнного стану та у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації і початком повномасштабної війни проти України, позивач з початку березня 2022 року виїхала з родиною до Західної України, а також по роботі мала відрядження за кордон. Останній рік до своєї смерті [PERSON] хворіла та проживала у м. Ровеньки Луганської області, де і померла. Всі документи, у тому числі й на спадкове майно, знаходились у [PERSON] . Так, серед переданих з міста Ровеньки особистих речей померлої матері позивач віднайшла заповіт. В силу своєї необізнаності, позивач не знала, що може звернутись до будь-якого нотаріуса із заявою про відкриття спадщини, та немає необхідності кудись їхати. Проте, в зв`язку з тим, що позивач на день смерті спадкодавця проживала окремо, була за кордоном, для оформлення спадщини їй були потрібні чималі матеріальні витрати, з якими у неї на той час були труднощі, також з початком російського вторгнення на територію України вона у встановлений законом строк не звернулася з заявою про прийняття спадщини. Ще однією із причин пропуску позивачем строку для прийняття спадщини, є неможливість подання заяв про прийняття спадщини до нотаріуса. Так, у телефонній розмові в нотаріальній конторі позивачці пояснили, що з початку широкомасштабної війни в Україні законодавцем було запроваджено правило зупинення на весь час дії воєнного стану перебігу шестимісячного строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття та послались на пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану». Це також було підтверджено інформацією із засобів масової інформації. Позивач вважали, що не пропустили строк на прийняття спадщини. Як стало відомо пізніше, лише з 29 червня 2022 року стали діяти нові зміни щодо строків оформлення спадщини під час дії воєнного стану. Відповідно до Постанови КМУ від 24.06.2022 року №719 та роз`яснення Міністерства юстиції України від 11.07.2022 року перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на 4 місяці. Таким чином, строк для прийняття спадщини збільшився до 10 місяців, але про це позивачу не було відомо, вона чекала закінчення воєнного стану в Україні та оформити на себе спадщину після повернення до Києва. Про заповіт [PERSON] не повідомляла, примірник заповіту їй не вручався. Інших осіб, які б претендували на спадщину, немає. Як зазначає позивач, лише в грудні 2023 року, будучи у м. Києві та перебираючи разом із сином речі матері, серед документів вона відшукала заповіт. Вищевикладене свідчить, що позивачу випадково стало відомо про існування складеного на її користь заповіту. Як вказано нотаріусом в Постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] на ім`я [PERSON] , неможливо, так як спадкоємцем пропущений строк, встановлений для прийняття спадщини, а згідно зі ст. 1270 Цивільного кодексу України, ст.ст. 49,67 Закону України «Про нотаріат» для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач стверджувала, що вона є донькою [PERSON] та проживає в м. Києві і часто перебуває за кордоном, у зв`язку з роботою. У зв`язку з перебуванням [PERSON] на непідконтрольній території України, яка згідно до розпорядження КМУ від 02 грудня 2015 р. №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» належить до списку населених пунктів, що є зоною проведення операції об`єднаних сил, зробило неможливим своєчасне звернення позивача до нотаріуса на контрольованій державною Україна території, у встановлений законом строк (до 6 місяців) для прийняття спадщини після смерті матері, крім того позивач зверталася до суду для встановлення факту смерті. Наведене зумовило те, що позивач пропустила строк для звернення до нотаріуса для своєчасного прийняття спадщини після смерті матері. Так, ще однією причиною пропуску є те, що зареєструвати її смерть в органах РАЦС було не можливо через проведення АТО, у зв`язку з чим позивачу необхідно було встановити факт смерті матері в судовому порядку на підконтрольній Україні території, що також стало причиною пропуску ним встановленого законом шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті її матері. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року встановлено факт смерті [PERSON] , [INFO] , громадянки України, яка померла [INFO] у м. Ровеньки Луганської області та позивач отримала свідоцтво про смерть в м. Київ лише 15.11.2023 року. 13.12.2023 року позивач письмово звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері. Нотаріус підтвердив право позивача на спадкування за заповітом та завів спадкову справу № 1505/2023 від 13.12.2023, але відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в зв`язку з пропущенням 6-ти місячного строку. З урахуванням наведеного, а саме з необізнаністю спадкоємця про наявність заповіту, дія воєнного стану в Україні, тимчасове відключення реєстрів нотаріальних дій, встановлення факту смерті [PERSON] по рішенню суду, на підставі ст.1272 ЦК України представник позивача адвокат О.І. Іванченко просить визначити додатковий строк тривалістю у три місяці для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за заповітом, яка відкрилась після смерті [PERSON] . 30 травня 2024 року визначено суддю для розгляду справи та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 31 травня 2024 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого засідання. За змістом положень ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Уповноважений представник відповідача Київської міської ради правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався. Згідно розписки, яка міститься в матеріалах справи, копію позовної заяви з додатками та копію ухвали про відкриття провадження у справі отримав 05.07.2024 року. (а.с.46) 15.07.2024 року (вх.№39805) на адресу суду надійшла заява від завідувача Першої Київської державної нотаріальної контори Марини Супліченко про розгляд справи без представника нотаріальної контори на весь час розгляду справи та прийняти рішення згідно діючого законодавства України. (а.с.48) 17 жовтня 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 23.12.2024 року (вх.№70526) від представника відповідача Яценюк Л.П. надійшла заява про розгляд справи без участі представника Київської міської ради та прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства України, з урахуванням доказів, долучених до матеріалів справи. (а.с.79) Представник позивача - адвокат Іванченко О.І. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, вимоги просила задовольнити. Представник відповідача Київської міської ради та третя особа Державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Губко Ю.В. у судове засідання не з`явились, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, від останніх містяться заяви про розгляд справи без їх участі. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, оцінивши зібрані у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [INFO] в місті Ровеньки Луганської області померла мати позивача [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 15.11.2023 року Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). (а.с.8) Окрім того, факт смерті [INFO] [PERSON] в м.Ровеньки Луганської області, встановлений рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2023 року у цивільній справі №754/14486/23 (провадження №2-о/754/460/23) за заявою [PERSON] , заінтересована особа: Деснянський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві про встановлення факту смерті. (а.с.13) Як убачається з мотивувальної частини рішення суду: «На підтвердження факту смерті [PERSON] , заявник подав лікарське свідоцтво про смерть № 292 від 24 грудня 2022 року та свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 04.01.2023, у відповідності до яких [PERSON] померла [INFO] в м.Ровеньки Луганської області.» За правилами ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На момент смерті спадкодавець [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорту громадянина України [PERSON] . Серії [NUMBER] , виданого 07.01.2003 року Ровенківським МВУ МВС України в Луганській області (а.с.14). Як убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є рідною донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , виданим повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Ровеньківського міського управління юстиції Луганської області 25.03.2016 року, згідно відомостями свідоцтва про народження батьками [PERSON] є: батько [PERSON] , мати - [PERSON] . (а.с.19). Зміна дівочого прізвища позивачки з « [PERSON] » на « [PERSON] » відбувалась з наступних причин. Так, зміна прізвища позивачки з « [PERSON] » на « [PERSON] » відбулась після укладення 08.09.1989 року шлюбу з громадянином України [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 20.09.1990 року Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених м.Києва (а.с.20) 06.04.1993 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим 06.04.1993 року міським відділом РАГСу м.Ровенькі Луганської області (актовий запис №127) (а.с.21) Зміна прізвища позивачки з « [PERSON] » на « [PERSON] » відбулась після укладення 19.12.2007 року шлюбу з громадянином України [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим повторно 18.02.2016 року відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис №1838) (а.с.22) 25.03.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим повторно 31.05.2019 року Деснянським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (актовий запис №101) (а.с.23) На підтвердження зміна прізвища померлої матері позивачки з « [PERSON] » (згідно свідоцтва про народження позивачки) на « [PERSON] » (згідно паспорту померлої [PERSON] ) сторона позивача надала копії: довідки №114/02-3.76 від 02.04.2007, виданої заступником начальника відділу Ровенського міського управління юстиції Луганської області Тарнавською Г.І. про те, що: «10 грудня 1980 року в відділі реєстрації цивільного стану Ровенського міського управління Луганської області зареєстровано шлюб громадян [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №754. «16» серпня 1995 року у відділі реєстрації актів цивільного міста Ровеньки Луганської області зареєстровано розірвання зазначеного шлюбу, запис акта №268. Після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: Йому [PERSON] . Їй [PERSON] .» (а.с.28); свідоцтва про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , виданим 16.08.1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану м.Ровеньки Луганської обл. (актовий запис №268) (а.с.29) При цьому, надати для огляду у судовому засіданні оригінали вказаної довідки та свідоцтва про розірвання шлюбу представник позивача не змогла, обґрунтовуючи тим, що такі оригінали наразі знаходиться у самої позивачки, яка перебуває за межами України. У той же час факт родинних відносин між позивачкою [PERSON] та померлою [INFO] [PERSON] не заперечується сторонами. На момент смерті [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого 03.09.2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палагутою Л.О., за №1954, зареєстрованого в КП КМР «Київське міське БТІ» 01.10.2009, за реєстровим №174, належала квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації». (а.с.17) За життя [PERSON] , [INFO] , місце народження - м.Дятлово, Барановицької області, Білорусія, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким: належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] заповіла дочці: [PERSON] , 1970 р.н. Реєстрація заповіту у Спадковому реєстрі за номером: 47931996, що підтверджується наявним в матеріалах справи Заповітом, посвідченим 03 вересня 2009 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Палагутою Ларисою Олександрівною та зареєстрованим в реєстрі за №1961. (а.с.9-10) Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). (стаття 1216 Цивільного кодексу України). У цивільному праві під поняттям «спадщина» розуміються матеріальні і нематеріальні цінності, права та обов`язки померлої фізичної особи, що переходить до спадкоємців. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.1 ст.1220 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). (ч.2 ст.1220 ЦК України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. (ч.1 ст.1221 ЦК України в редакції на день смерті померлої [INFO] [PERSON] ). Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. (ч.2 ст.1221 ЦК України в редакції на день смерті спадкодавця [PERSON] ). В особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється законом. (ч.3 ст.1221 ЦК України в редакції на день смерті спадкодавця [PERSON] ). Законом України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України» від 23 лютого 2023 року № 2923-IX, який набрав чинності 22 травня 2023 року, тобто до спливу шестимісячного строку з дня смерті [PERSON] , статтю 1221 Цивільного кодексу України викладено в такій редакції: «1. Місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні такого майна, або вимоги кредиторів. 2. На підставі отриманої першої заяви нотаріус заводить спадкову справу, яка підлягає державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України». Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. (ст.1233 Цивільного кодексу України). За правилами ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. (ч.ч.1, 3 ст.1268 Цивільного кодексу України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. (частина перша статті 1269 ЦК України). Наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України № 142/5/310 від 27.12.2004 затверджено Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України. (далі - Положення №142/5/310). Згідно пункту 3.11.3 Положення №142/5/310, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати консулу заяву про прийняття спадщини. Отже, виходячи з аналізу вказаних положень закону, позивач, як спадкоємець за заповітом, та яка не проживала постійно із спадкодавцем, мала право подати заяву про прийняття спадщини або нотаріусу, або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування, або консулу. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Отже, враховуючи, що часом відкриття спадщини є день смерті [PERSON] , яким є [INFO] , то останнім днем подання заяви до нотаріуса про прийняття спадщини було 23 червня 2023 року. Судом встановлено, що 13 грудня 2023 року до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] звернулась [PERSON] , [INFO] , від імені якої діє [PERSON] , [INFO] , на підставі довіреності, посвідченої Палагута Ларисою Олександрівною, приватним нотаріусом Київського нотаріального округу 03 травня 2023 року та зареєстрованої в реєстрі за №215, місце проживання яких зареєстровано за адресою: [ADDRESS] грудня 2023 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Губко Юлією Володимирівною заведено спадкову справу №1505/2023, яку зареєстровано у Спадковому реєстрі за №71718616, що підтверджується Витягом зі Спадкового реєстру №75113244 від 13.12.2023 (а.с.11) Того ж дня, 13 грудня 2023 року нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Губко Юлією Володимирівною винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з пропущенням шестимісячного строку для прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] . Було роз`яснено право на оскарження постанови у судовому порядку. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. (ч.1 та ч.2 статті 1272 ЦК України). Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Аналіз вищезазначеної норми закону свідчить про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через власну пасивну поведінку, то правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини немає. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, у постанові від 30 червня 2021 року №133/600/19. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Пленум Верховного Суду України в пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити із того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22, від 10 липня 2024 року у справі № 522/13476/23. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] зазначала про те, що встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України строк для звернення із заявою про прийняття спадщини нею було пропущено з поважних причин, якими вказувала наступні: 1) позивач не була обізнана про наявність складеного на її користь заповіту; 2) внаслідок військової агресії Російської Федерації і початком повномасштабної війни проти України, введенням воєнного стану в Україні, позивач з початку березня 2022 року виїхала до Західної України, а також по роботі мала відрядження за кордон; 3) позивач не знала про можливість звернутись до будь-якого нотаріуса із заявою про відкриття спадщини; 4) позивач на день смерті спадкодавця проживала окремо, була за кордоном, для оформлення спадщини їй були потрібні чималі матеріальні витрати, з якими у неї на той час були труднощі; 5) неможливість подання заяв про прийняття спадщини до нотаріуса через запровадження законодавцем правил пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» щодо зупинення на весь час дії воєнного стану перебігу шестимісячного строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття, однак, позивачу не було відомо, що строк для прийняття спадщини збільшився лише до 10 місяців, натомість, вона чекала закінчення воєнного стану в Україні, щоб повернутись до Києва для оформлення спадщини; 7) настання смерті [PERSON] на непідконтрольній території України, яка належить до списку населених пунктів, що є зоною проведення операції об`єднаних сил, унеможливило своєчасне звернення позивача до нотаріуса на контрольованій державною Україна території, у встановлений законом строк (до 6 місяців) для прийняття спадщини; 8) зареєструвати смерть [PERSON] в органах РАЦС було неможливо через проведення АТО, а тому позивач встановлювала факт смерті матері у судовому порядку на підконтрольній Україні території, відповідне рішенням Деснянського районного суду м. Києва ухвалено 17 жовтня 2023 року, на підставі якого позивач отримала свідоцтво про смерть в м. Києві лише 15.11.2023 року. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16 викладено правову позицію, що відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом вищезазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. У постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 756/2764/15-ц (провадження № 61-29705св18) вказано, що: «відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити із того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначала про те, що встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України строк для звернення із заявою про прийняття спадщини нею було пропущено з поважних причин оскільки після смерті [PERSON] відповідач таємно заволодів належними спадкодавцю документами. Вона є людиною похилого віку, юридично необізнаною, а її місце проживання відділене від місцезнаходження спадкового майна. Також позивач зазначала, що 13 та 20 січня 2015 року вона зверталась до нотаріальної контори з приводу подання заяви про прийняття спадщини, проте спадкова справа оформлена не була, а провадження не відкрито. Частиною третьою статті 10 та частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Наведені [PERSON] причини не є об`єктивними, непереборними та істотними труднощами, які відповідно до положень частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути визнані поважними для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Аналогічні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду України № 6-85цс12 від 26 вересня 2012 року та № 6-1215цс16від 14 вересня 2016 року. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновком місцевого суду, всупереч положенням частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року, не врахував висновки і мотиви скасування судом касаційної інстанції попередньої ухвали Апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року, не звернув уваги на те, що похилий вік позивачки та відсутність у неї необхідних юридичних знань не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. Оскільки позивачем не доведені поважні причини пропуску строку для прийняття спадщини, які б надавали підстави для надання додаткового строку для прийняття спадщини понад встановлений законом шестимісячний строк, висновки судів не відповідають положенням статті 1272 ЦК України, тому з ними погодитись неможливо». Як вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, 13 квітня 2023 року, тобто ще до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини, син позивачки [PERSON] звертався до Деснянського районного суду м. Києва із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] , про що свідчить постановлена у цей день ухвала суду про повернення заяви заявнику. Наявний факт звернення до Деснянського районного суду м. Києва із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] свідчить про те, що позивач не була позбавлена можливості так само звернутись і до нотаріуса (особисто або через представника, або засобами поштового зв`язку) із письмовою заявою про прийняття спадщини після смерті [INFO] її матері [PERSON] протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, однак зробила це лише 13 грудня 2023 року, тобто із пропуском шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. З урахуванням обізнаності позивача про смерть своєї матері [PERSON] , позивач, усвідомлюючи своє право на спадкування за законом при відсутності складеного заповіту, повинна та мала вчинити активні дії для прийняття спадщини - подати заяву про прийняття спадщини у встановлений ЦК України строк. Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у пункті 99 постанови від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23. Крім того, Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, провадження № 14-50 цс 24 у пунктах 150-153 здійснила тлумачення приписів частини першої статті 1269, частини першої статті 1270, частини третьої статті 1272 ЦК України, та сформулювала такі висновки щодо застосування зазначених норм права, а саме те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте така необізнаність повинна ототожнюватися з незнанням спадкоємцем про його право на спадкування загалом; в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування. Обставини усвідомлення особою того, що вона має право на спадкування за законом, наприклад, на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, та невчинення нею жодних активних дій з прийняття спадщини та щодо встановлення спадкової маси не можуть обґрунтовувати поважність причин пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, про існування якого особа не знала. Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття/відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність у нього права на спадкування. В оцінці спірних правовідносин в цій справі суд також звертає увагу на те, що пункті 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на час відкриття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] ) було зазначено, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на чотири місяці. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини. Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року № 676/47/21 дійшов висновку, що пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) суперечить статтям 1270, 1272 ЦК України, а тому не підлягає застосуванню. Натомість, позивачем не надано доказів щодо вчинення нею дій, які б свідчили про її волевиявлення про прийняття спадщини після смерті матері у встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, враховуючи також його продовження постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2022 року № 719 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо нотаріату та державної реєстрації в умовах воєнного стану». Щодо перебування позивачки за кордоном, як поважної причини, пов`язаної із пропуском шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд зазначає наступне. Згідно підпункту 3 пункту 1.3. Загальних положень Положення №142/5/310, консулами вчиняються такі види нотаріальних дій, зокрема: видаються свідоцтва про право на спадщину. Консулом ведуться книга обліку спадкових справ та алфавітна книга спадкових справ. У книзі обліку спадкових справ реєструються: заяви про прийняття спадщини, про відкликання заяви про прийняття спадщини, про видачу свідоцтв про право на спадщину, про відмову від спадщини, про відкликання заяви про відмову від спадщини; заява спадкоємця про одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі); претензії кредиторів, а також заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, за якими були вжиті ці заходи; заяви про укладання договору про управління спадщиною; заява про видачу свідоцтва виконавцю заповіту; заява виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень; заява відказоодержувача про відмову від заповідального відказування тощо. На підставі однієї із перерахованих заяв, зареєстрованої першою, заводиться спадкова справа на ім`я померлого. (пункт 3.11.31. Положення №142/5/310) Згідно пункту 3.11.3 Положення №142/5/310, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати консулу заяву про прийняття спадщини. Письмова заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто консулу. Справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою. (пункт 3.11.6. Положення №142/5/310). Консул за даними Спадкового реєстру (через Міністерство закордонних справ України) перевіряє наявність заведеної спадкової справи. Якщо така спадкова справа заведена за місцем відкриття спадщини, консул відмовляє у прийнятті заяви (іншого документа), рекомендуючи заявнику подати її за місцезнаходженням цієї справи, а в разі потреби - вимагає цю справу для подальшого провадження. (Абзац 6 підпункту 3.11.31 пункту 3.11 глави 3 Положення №142/5/310) Місце відкриття спадщини підтверджується: довідкою про реєстрацію/останнє місце проживання виконавчого органу сільської, селищної або міської ради, сільського голови (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради, або іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (копія актового запису про смерть, домова книга тощо), а якщо місце проживання особи невідоме, - документом про місцезнаходження нерухомого спадкового майна або його частини, крім випадків, передбачених абзацом другим підпункту 2.17 глави 2 цього Положення. (Абзац 7 підпункту 3.11.11 пункту 3.11 глави 3 Положення №142/5/310). Консул при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом шляхом витребування відповідних доказів перевіряє: факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво, коло осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Перевірка наявності заповіту (секретного заповіту) здійснюється через Міністерство закордонних справ України за допомогою Спадкового реєстру у порядку, встановленому законодавством. (пункт 3.11.12. Положення №142/5/310). Отже, з урахуванням визначеного у Положенні порядку учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, позивачка, перебуваючи за межами України, не позбавлена була можливості своєчасно та особисто подати консульськім посадовим особам (консулу), які працюють в дипломатичних представництвах та консульських установах України, письмову заяву про прийняття спадщини, а тому посилання позивачки на перебування за кордоном, у зв`язку з воєнним станом, не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. Наявність спадкового майна, його склад та місцезнаходження є відомостями, які з`ясовуються нотаріусом при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини (підпункт 1.2 пункту 1 глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5). Таким чином, позивачем не надано доказів щодо вчинення нею дій, які б свідчили про її волевиявлення про прийняття спадщини після смерті матері, як на території іншої держави, де вона проживає, через дипломатичні та консульські установи, так і на території України у встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, враховуючи також його продовження постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2022 року № 719 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо нотаріату та державної реєстрації в умовах воєнного стану». Факт перебування позивача за кордоном сам по собі не свідчить про наявність об`єктивних, непереборних перешкод для звернення із заявою про прийняття спадщини, як і не є такими перешкодами військові дії на території України за період, починаючи з часу смерті матері - з 23 грудня 2022 року. Виходячи із сталої судової практики, проживання за кордоном не свідчить про наявність об`єктивних, непереборних перешкод для звернення із заявою через досить тривалий проміжок часу про прийняття спадщини. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 лютого 2021 року у справі № 569/12599/18. З огляду на викладене, за наявності сталої судової практики Верховного Суду з приводу вирішення судами питання про визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, судом в межах розгляду даної справи не встановлено наявності у позивача об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які б можна було визнати поважними причинами неподання нею заяви про прийняття спадщини у встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця. Отже, наведені обставини (відсутність необхідних юридичних знань, воєнний стан, перебування позивачки за кордоном, отримання свідоцтва про смерть матері після спливу шестимісячного строку) не є в розумінні частини третьої статті 1272 ЦК України тими перешкодами, які унеможливлювали звернення [PERSON] до нотаріуса як за місцем знаходження спірного майна, так і за місцем свого проживання із заявою про прийняття спадщини. Отже, у позивача не було об`єктивних, непереборних, істотних труднощів подати заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Так, ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Крім того, за змістом ч.1-3 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності,

Outcome: dismissed