Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, яку обґрунтовує тим, що «10.06.2008 між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» був укладений кредитний договір №1/75/100608, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику суму кредиту в розмірі 250000,00 доларів США. За користування кредитом була встановлена процентна ставка 15% річних. Строк кредитування 300 місяців. Даний кредит, відповідно до кредитного договору, був наданий на придбання нерухомості на вторинному ринку (частина 1 кредитного договору), тому виходячи із положень п. 1.2 Постанови Національного банку України №168 від 10.05.2007 та п. 2 ч. 7 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на момент укладення кредитного договору), даний кредит є споживчим. Йому стало відомо, що його кредит було відступлено іншому кредитору, яким є ТОВ «ФК «Флексіс». Крім того, особи, які представилися працівниками зазначеної організації, повідомили, що він має їм сплатити приблизно 275116 доларів США, хоч кредит він отримав в сумі 250000 доларів США, не кажучи про часткове погашення тіла кредиту та процентів. Так, 13.11.2019 між Акціонерним товариством «БМ-2018» та ТОВ «ФК «Флексіс» був укладений договір №13/11/2019/2 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором 1/75/100608 від 10.06.2008. Відповідно до умов зазначеного договору, первісний кредитор передав (відступив), а відповідач прийняв всі права вимоги по кредитному договору №1/75/100608 від 10.06.2008. Відповідно до умов зазначеного договору, первісний кредитор передав (відступив), а відповідач прийняв всі права вимоги по кредитному договору №1/75/100608 від 10.06.2008. Вважає вищевказаний договір відступлення права вимоги від 13.11.2019 №13/11/2019/2 в частині відступлення права вимоги щодо його кредитного договору №1/75/100608 від 10.06.2008 незаконним, укладеними з порушенням вимог чинного законодавства та умов кредитного договору, та є таким, що порушує його права та охоронювані законом інтереси як споживача банківських послуг. Спірний договір був укладений 13.11.2019, тобто майже після десяти років як сплив строк основного зобов`язання, який був змінений шляхом застосування кредитором ч. 2 ст. 1050 ЦК України, про що свідчить рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 09.10.2009 у справі №2-3096/2009, яким було достроково стягнуто кредитну заборгованість з позивача на загальну суму 276571,45 доларів США. На укладений між відповідачами договір відступлення прав вимоги від 13.11.2019 розповсюджуються і правила щодо договору факторингу, отже, вбачається, що укладений між відповідачами договір відступлення прав вимоги №13/11/2019/2 від 13.11.2019 відповідає всім ознакам договору факторингу. На момент укладення договору відступлення прав вимоги №13/11/2019/2 від 13.11.2019, який фактично являється договором факторингу, відповідач не мав ліцензії на відповідну діяльність з факторингу. Тим більше, за кредитним договором №1/75/100608 від 10.06.2008 предметом договору є надання кредиту на суму 250000,00 доларів США, тобто у іноземній валюті. Ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями. З офіційних джерел убачається, що ТОВ «ФК «Флексіс» не видавались генеральна та/або індивідуальна ліцензії Національного банку України на право здійснення операцій з іноземною валютою. Отже, ТОВ «ФК «Флексіс» не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором. Крім вищенаведеного, укладення договору відступлення прав від 13.11.2019 №13/11/2019/2 є незаконним з таких підстав. Відповідно до п. 3 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього закону, враховуючи положення п.п. 1-2 ст. 1, кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Даний закон вступив в дію з 07.06.2014. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки від 10.06.2008. В іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: житловий будинок зі спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , житлова площа 105,7 кв.м, загальна площа 235,2 кв.м. Оскільки предмет іпотеки забезпечує виконання кредитного договору в іноземній валюті, а саме: в доларах США, предмет іпотеки має загальну площу меншу, ніж передбачає закон, а саме: 250 кв.м для будинків, і є його єдиним місцем проживання, тому проводити відступлення права вимоги, відчуження (стягнення, в т.ч. перереєстрацію за позасудовими заходами) неможливо. Станом на 13.11.2019 як АТ «БМ Банк», так і АТ «БМ-2018» не мало права уступати заборгованість, так як не відноситься до фінансових, кредитних установ. Відносини, пов`язані з переданням (відступленням) права вимоги (факторингу) щодо споживчого кредиту, взаємопов`язані з іншими похідними відносинами у контексті «іншої послуги, пов`язаної з наданням фінансових послуг», і взагалі правонаступництво за кредитним договором є невід`ємною частиною кредитування. Тому в сукупності з відносинами, пов`язаними із споживчим кредитуванням, вони складають одне ціле в сфері фінансово-кредитних послуг, а тому відносини, що виникають з приводу відступлення права вимоги (факторингу) щодо споживчого кредиту, підпадають під правове регулювання законодавства про захист прав споживачів. Тому просить визнати договір №13/11/2019/2 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань від 13.11.2019, укладений між Акціонерним товариством «БМ-2018» та ТОВ «ФК «Флексіс», в частині відступлення права вимоги за кредитним договором №1/75/100608 від 10.06.2008, укладеним між ТОВ «БМ Банк» та [PERSON] , недійсним; визнати, що в Акціонерного товариства «БМ-2018» та ТОВ «ФК «Флексіс» відсутнє право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №1/75/100608 від 10.06.2008, укладеним між ТОВ «БМ Банк» та [PERSON] ». Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 18.07.2022 відкрив провадження у справі та призначив підготовче засідання. Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою від 22.02.2023 задовольнив клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Оверковського К.В. про витребування доказів; витребував з Національного банку України (м. Київ, вул. Інститутська, 9) відомості щодо правонаступника ВАТ «БМ Банк», враховуючи, що остання відома організаційно-правова форма була Публічне акціонерне товариство «БМ Банк» (АТ «БМ Банк») (код ЄДРПОУ 33881201); чи виключений ПАТ «БМ Банк» з Державного реєстру банків та чи відкликана ліцензія банку; підтверджуючі документи стосовно правонаступника Публічного акціонерного товариства «БМ Банк». 15.05.2023 представник відповідача ТОВ «ФК «Флексіс» за довіреністю Білоус Т.А. подала відзив на позову заяву, який обґрунтований тим, що 10.06.2008 між ТОВ «БМ Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №1/75/100608, згідно з яким останній отримав на умовах поворотності та платності грошові кошти в розмірі 250000,00 доларів США під 15% річних на придбання нерухомості на вторинному ринку терміном на 300 місяців. Вказані кошти відповідач зобов`язався повертати щомісячно рівними платежами згідно з графіком погашення заборгованості за кредитом. У зв`язку з порушенням зобов`язань, встановлених кредитним договором щодо сплати [PERSON] заборгованості по кредиту та процентів, банк звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 09.10.2009 у справі № 2-3096-2009 задоволено позов банку до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким стягнуто солідарно з [PERSON] на користь банку заборгованість в сумі 276571,45 доларів США, що еквівалентно станом на 23.07.2009 за курсом НБУ становило 2119422,34 грн та видано виконавчий лист. Відповідно до ст. 537 ЦК України та ст. 2 Закону України «Про спрощену процедуру реорганізацію та капіталізації банків» від 23.03.2018 №1985-VIII, своєчасно та добровільно виконав «План припинення банківської діяльності АТ «БМ Банк» без припинення юридичної особи, який затверджений рішенням позачергових загальних зборів акціонерів АТ «БМ Банк» від 19.03.2018 та погоджений Національним банком України 03.04.2018. Банківська ліцензія була добровільно здана до Національного банку України 06.11.2018, про що зазначено на офіційному сайті НБУ в загальному доступі. 09.11.2018 Акціонерне товариство «БМ Банк», яке є правонаступником прав та обов`язків Товариства з обмеженою відповідальністю «БМ Банк», Відкритого акціонерного товариства «БМ Банк», Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», було перейменовано на Акціонерне товариство «БМ-2018». Рішенням позачергових загальних зборів акціонерів АТ «БМ-2018», оформленим протоколом від 27.12.2018, прийнято рішення про припинення юридичної особи АТ «БМ-2018» шляхом ліквідації та призначено ліквідатора АТ «БМ-2018» Новика Євгенія Миколайовича. 13.11.2019 між АТ «БМ-2019» та ТОВ «ФК «Флексіс» був укладений договір №13/11/2019/2 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором №1/75/100608 від 10.06.2008 та договорами забезпечення, відповідно до якого АТ «БМ-2018» відступив на користь ТОВ «ФК Флексіс» право вимоги за кредитним договором №1/75/100608, який укладено 10.06.2008 між ТОВ «БМ Банк» та [PERSON] , та договорами забезпечення до нього. Вінницький міський суд Вінницької області ухвалою від 29.07.2020, залишеною без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 20.10.2020, змінено стягувача у виконавчому листі з банку на ТОВ «ФК «Флексіс». Між АТ «БМ-2018» (первісний кредитор), який перебував у процедурі ліквідації, та ТОВ «ФК «Флексіс» (новий кредитор) укладений договір про відступлення прав вимоги, яким АТ «БМ-2018» відступило ТОВ «ФК «Флексіс» право вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення. Із наведеного вбачається, що АТ «БМ-2018» відступив ТОВ «ФК «Флексіс» майнове право вимоги виконання боржниками зобов`язань за кредитними та забезпечувальними договорами. Предметом спірного договору є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж). Метою укладення цього договору є отримання АТ «БМ-2018» коштів для розрахунку зі своїми кредиторами у процедурі ліквідації. Договір відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за його ознаками є договором, за яким у зобов`язанні за кредитним договором АТ «БМ-2018» замінено нового кредитора ТОВ «ФК «Флексіс». Тому такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу, такий договір по своїй суті є договором відступлення права вимоги (цесії). Договір відступлення прав вимоги не містить умов, які передбачали б передання грошових коштів новим кредиторам у розпорядження кредитору за плату, тобто його умови передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за цим правочином не є правовідносинами у сфері факторингу. Зазначений правочин за своєю правовою природою є договором відступлення прав вимоги, укладення якого врегульовано статтями 512-519 ЦК України, суб`єктний склад, на укладення якого не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства, а тому для його укладення не вимагається наявність у ТОВ «ФК «Флексіс», як нового кредитора, ліцензії на право здійснення фінансових послуг факторингу. Позивач вводить в оману суд, стверджуючи, що ТОВ «ФК «Флексіс» не є фінансовою установою та не має ліцензії на надання послуг факторингу, оскільки Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, 29.08.2019 видано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії ФК №1617 та розпорядженням №1859 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 24.09.2019 ТОВ «ФК «Флексіс» видано ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, зокрема, на надання послуг факторингу. Укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги не підпадає під ознаки здійснення валютної операції, оскільки за вказаним договором передавалася не заборгованість, предметом якої є валютні цінності, а право вимоги такої заборгованості з третьої особи, тобто відбулось відступлення права вимоги, а не переведення валютного боргу. Крім того, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмет застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. В даному спорі предметом розгляду є питання визнання недійсними правочинів, а не звернення стягнення на предмет іпотеки, тому до даних правовідносин не підлягає застосуванню вказаний закон, оскільки він не регулює питання відступлення прав вимоги. У даному випадку відбулась реалізація активу АТ «БМ-2018» (первісний кредитор), яке на момент укладення договору відступлення перебувало у стані припинення, а на даний час припинене. [PERSON] , звертаючись до суду з даним позовом, зазначив, що оспорюваним правочином, стороною якого він не був, були порушені його права, однак жодних доказів на підтвердження цього надано не було. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. Позивач отримав кошти за кредитним договором, при цьому жодних доказів виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором не надав. Питання чинності договору відступлення права вимоги стосується лише сторін такого договору та не впливає на чинність відповідного зобов`язання позивача, право вимоги щодо виконання якого було передано новому кредитору внаслідок укладення договору відступлення права вимоги. Позивачем, як особою, яка не є стороною оскаржуваного правочину, не доведено належними і допустимими доказами порушення його суб`єктивних прав та законних інтересів внаслідок укладення відповідачами оспорюваного договору, оскільки вказаний договір не змінює розміру зобов`язань позивача, а також не створює для нього нових зобов`язань. Метою позову [PERSON] є визнання оскаржуваного договору недійсним з метою повернення права вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення ліквідованій юридичній особі (АТ «БМ-2018»), яка вже не зможе вимагати від позивача повернення кредиту. Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, сформовані у постанові від 15.09.2022 (справа № 910/12525/20), звернення з позовом про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги є неналежним та неефективним способом захисту прав, що є самостійною підставою для відмови в позові. Тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою від 05.10.2023 прийняв до розгляду заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Оверковського К.В. про зміну предмета позову. Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою від 21.12.2023 відмовив у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Оверковського В.В. про витребування доказів; закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до розгляду по суті. 19.08.2024 представник позивача [PERSON] - адвокат Оверковський К.В. подав письмові пояснення [PERSON] , які мотивовані тим, що 10.06.2008 між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» був укладений кредитний договір №1/75/100608, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит. Пізніше стало відомо, що його кредит було відступлено іншому кредитору, яким є ТОВ «ФК «Флексіс», а саме: нібито 13.11.2019 між Акціонерним товариством «БМ-2018» та ТОВ «ФК «Флексіс» був укладений договір №13/11/2019/2 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором №1/75/100608 від 10.06.2008. Відповідно до умов зазначеного договору, первісний кредитор передав (відступив), а ТОВ «ФК «Флексіс» прийняло всі права вимоги по кредитному договору №1/75/100608 від 10.06.2008. Він заперечує той факт, що ТОВ «ФК «Флексіс» є дійсним, тобто законним правонаступником. Станом на 13.11.2019, тобто на момент укладення спірного договору відступлення, суб`єкт господарювання АТ «БМ Банк» ніякого відношення до статус «банк» не мав. Ще до укладення цього спірного договору відступлення права вимоги у АТ «БМ Банк» було відкликано ліцензію на здійснення банківської діяльності та виключено з реєстру банків на підставі рішення Правління НБУ від 06.11.2018 №749-рш. Відповідно до інформації Національного банку України, 06.11.2018 Національній банк України виключив АТ «БМ Банк» з Державного реєстру банків на підстав рішення Правління Національного банку України №749-рш «Про відкликання банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій у АТ «БМ Банк» у зв?язку з припиненням здійснення банківської діяльності без припинення юридичної особи. Отже, станом на 13.11.2019 як АТ «БМ Банк», так і АТ «БМ-2018» не мало права уступати заборгованість, так як не відносяться до фінансових кредитних установ. Таким чином, саме передавальний акт, затверджений загальними зборами банку, що приєднується, та банку-правонаступника є належним доказом правонаступництва банку-правонаступника щодо майна, прав та обов?язків банку, що приєднується. Проте передавальний акт між сторонами не укладався. Також на укладений договір відступлення прав вимоги №13/11/2019/2 від 13.11.2019 мають розповсюджуватися положення щодо договору факторингу, тому договір відступлення прав вимоги підпадає під ознаки договору факторингу. Господарська діяльність по наданню фінансових послуг із факторингу підлягає обов`язковому ліцензуванню. Відсутність ліцензії у останнього позбавляє його на вчинення правочину щодо переходу прав від попереднього кредитора, яким є банк. Проте, на момент укладення договору відступлення прав вимоги №13/11/2019/2 від 13.11.2019, який фактично являється договором факторингу, банк не мав ліцензії на відповідну діяльність з факторингу. Враховуючи вищевикладене, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Судовий розгляд відкладався з поважних причин. В судове засідання 05.02.2025 учасники справи не з`явились без поважних причин, хоч про день, час та місце судового розгляду повідомлялись судом в установленому законом порядку. Представник позивача [PERSON] - адвокат Оверковський К.В. попередньо подав до суду заяву, у якій просить відкласти судовий розгляд, а в разі неможливості відкладення судового розгляду, розглянути справу без участі представника позивача, позовні вимоги підтримують. В частині третій статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представники відповідачів АТ «БМ-2018» та ТОВ «ФК «Флексіс» в судове засідання 05.02.2025 не з`явилися без поважних причин, хоч про день, час та місце судового розгляду АТ «БМ-2018» та ТОВ «ФК «Флексіс» повідомлялися судом у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи тривалий розгляд даної справи, а також неодноразове подання представником позивача заяв про відкладення, беручи до уваги, що у поданій до суду заяві про відкладення судового розгляду представник позивача жодним чином не обґрунтував та не надав доказів неможливості з`явитися в судове засідання 05.02.2025, суд не вбачає необхідності для відкладення розгляду справи. Наявні у справі докази дають можливість суду прийняти рішення у даній справі за відсутності учасників справи, які в установленому законом порядку були повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 05.02.2025 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Оглянувши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом установлено, що 10 червня 2008 року між ТОВ «БМ Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1/75/100608, за умовами якого банк зобов`язався відкрити позичальнику рахунки для здійснення розрахунків з видачі й повернення кредиту, нарахуванню та сплаті процентів за користування кредитом; видати позичальнику кредит на умовах, передбачених даним договором (після належного оформлення забезпечення виконання зобов`язання за даним договором); надати позичальнику консультаційні послуги з питань виконання даного договору; періодично здійснювати перевірку заставленого майна; зберігати банківську таємницю та нести відповідальність за її розголошення; позичальник зобов`язався своєчасно здійснювати платежі з погашення процентів за користування кредитом та кредиту у визначені даним договором терміни, а також виконати інші свої зобов`язання згідно з договором; сума кредиту - 250000,00 доларів США, відсоткова ставка - 15% річних, цільове призначення кредиту - придбання нерухомості на вторинному ринку, дата остаточного повернення кредиту - 09 червня 2033 року (т. 1 а.с. 5-7). Згідно з копією договору іпотеки №1/48/230408 від 10.06.2008, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» та [PERSON] , даний договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору №1/75/100608 від 10.06.2008, а також будь-яких додаткових угод до нього, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого останній зобов`язаний до 09 червня 2033 року повернути іпотекодержателю кредит у розмірі 250000,00 доларів США, проценти за користування ним у розмірі 15% річних, комісії, неустойки та інші штрафні санкції, а також інші платежі, передбачені кредитним договором та даним договором, в тому числі витрати, понесені іпотекодержателем у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки (т. 1 а.с. 8-9). Відповідно до копії договору №13/11/2019/2 від 13.11.2019 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором №1/75/100608 від 10.06.2008 та договорами забезпечення, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФЛЕКСІС» (новий кредитор) та Акціонерним товариством «БМ-2018» (первісний кредитор), яке є правонаступником прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», Відкритого акціонерного товариства «БМ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «БМ Банк», що є юридичною особою за законодавством України, має статус платника податку на прибуток на загальних умовах, в особі ліквідатора Новика Євгенія Миколайовича, який діє на підставі рішення позачергових загальних зборів акціонерів АТ «БМ-2018» від 27.12.2018 та статуту, первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору своє право вимоги, а новий кредитор набуває право вимоги та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги ціну договору у порядку та строки, встановлені цим договором; розмір заборгованості боржника, право вимоги якої відступається за цим договором, становить 275116 доларів США 05 центів, еквівалент по курсу НБУ на 13 листопада 2019 року (курс НБУ 24,461896) 6729860,20 (шість мільйонів сімсот двадцять дев`ять тисяч вісімсот шістдесят) гривень 20 копійок, із них: заборгованість по тілу кредиту - 249 609,35 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 13.11.2019 становить 6105917,96 грн; заборгованість за процентами становить 25506,70 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 13.11.2019 становить 623942,24 грн, а також всі визначені в судових рішеннях до стягнення з боржника, поручителів та майнових поручителів на користь первісного кредитора суми, в тому числі судовий збір, суми, що сплачені на авансування виконавчих дій, суми всіх похідних вимог забезпечення виконання зобов`язань - штрафи, пені, неустойки, а також вимоги трьох відсотків річних, які передбачені ст. 625 ЦК України; до нового кредитора переходять права вимоги первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент укладення цього Договору (т. 1 а.с. 13-15). Згідно з копією листа Національного банку України від 14.03.2023, найменування ВАТ «БМ Банк» неодноразово змінювалось, у зв`язку з чим Національним банком України зареєстровані/погоджені відповідні статути банку, а саме: 14.05.2010 - у зв`язку зі зміною найменування банку з ВАТ «БМ Банк» на АТ «БМ Банк»; 01.06.2018 - у зв?язку зі зміною найменування банку з АТ «БМ Банк» на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «БМ БАНК» (далі - АТ «БМ БАНК»); відповідно до загальних положень статуту АТ «БМ БАНК», погодженого Національним банком України 01.06.2018, АТ «БМ БАНК» був правонаступником всіх прав і зобов`язань АТ «БМ Банк», ВАТ «БМ Банк»; 25.10.2018 АТ «БМ БАНК» подало до Національного банку України клопотання та пакет документів (листи банку від 25.10.2018 №04/09-1018 та від 31.10.2018 №04/09-1048) щодо відкликання банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій банку; за результатами розгляду поданого пакета документів 06.11.2018 Правління Національного банку України прийняло рішення №749-рш «Про відкликання банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій у АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БМ БАНК» у зв?язку з припиненням здійснення банківської діяльності без припинення юридичної особи» (далі - рішення №749-рш); станом на 13.03.2023 Державний реєстр банків містить відомості про те, що АТ «БМ БАНК» виключено з Державного реєстру банків на підставі пункту 2 рішення №749-рш (т. 1 а.с. 96-97). З копії статуту АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БМ БАНК» (нова редакція), затвердженого річними загальними зборами акціонерів АТ «БМ БАНК», погодженого Національним банком України 01.06.2018, убачається, що АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «БМ БАНК» виникло внаслідок зміни типу банку з публічного на приватне акціонерне товариство, у зв`язку з чим перейменованого з ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БМ БАНК» на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «БМ БАНК» (згідно з рішенням річних загальних зборів акціонерів АТ «БМ БАНК», протокол №2 від 26.04.2018), раніше перейменованого з Відкритого акціонерного товариства «БМ Банк» на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «БМ БАНК» (згідно з рішенням загальних зборів акціонерів ВАТ «БМ Банк», протокол №1 від 20.04.2010); банк є правонаступником всіх прав і зобов`язань ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БМ БАНК» (т. 1 а.с. 98-126). Відповідно до копії статуту Акціонерного товариства «БМ-2018» (нова редакція), затвердженого позачерговими загальними зборами акціонерів АТ «БМ Банк» від 24 жовтня 2018 року (протокол №4 від 24 жовтня 2018 року), АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «БМ-2018» є правонаступником всього майна, прав та обов`язків АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БМ БАНК», яке діяло на підставі статуту, затвердженого річними загальними зборами акціонерів АТ «БМ БАНК» (протокол №2 від 26 квітня 2018 року), погодженого Національним банком України 01 червня 2018 року, ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БМ БАНК», яке діяло на підставі статуту, затвердженого річними загальними зборами акціонерів АТ «БМ БАНК» (протокол №1 від 26 квітня 2017 року), погодженого Національним банком України 22 травня 2017 року, Відкритого акціонерного товариства «БМ Банк», яке діяло на підставі статуту, затвердженого установчими зборами ВАТ «БМ Банк» (протокол №1 від 17 червня 2008 року), погодженого Національним банком України 11 серпня 2008 року, та Товариства з обмеженою відповідальністю «БМ Банк», яке діяло на підставі статуту, затвердженого загальними зборами учасників ТОВ «БМ Банк» (протокол №7 від 22 червня 2007 року), погодженого Національним банком України 02 серпня 2007 року; банк був зареєстрований Національним банком України 08 грудня 2005 року за реєстраційним номером 301 (т. 1 а.с. 151-152). Згідно з копією рішення Правління Національного банку України від 06.11.2018 №749-рш «Про відкликання банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій у АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БМ БАНК», вирішено відкликати в банку банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій; виключити банк із державного реєстру банків; визнати таким, що втратило чинність, рішення правління Національного банку України від 21 березня 2017 року №153-рш/БТ «Про запровадження особливого режиму контролю за діяльністю ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БМ БАНК» та призначення куратора» (т. 1 а.с. 157). З копії листа Національного банку України від 07.11.2018 «Про внесення запису до Державного реєстру банків» убачається, що 06.11.2018 Національним банком України включено з Державного реєстру банків АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «БМ БАНК» на підставі рішення правління Національного банку України від 06.11.2018 №749-рш «Про відкликання банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій в АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРСИТВА «БМ БАНК» у зв`язку з припиненням здійснення банківської діяльності без припинення юридичної особи (т. 1 а.с. 158). Відповідно до копії розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 24.09.2019 №1859, ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФЛЕКСІС» видано ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме: на надання послуг з фінансового лізингу, надання послуг з факторингу, надання гарантій та поручительств, надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (т. 1 а.с. 159). Вінницький міський суд Вінницької області ухвалою від 29.07.2020 (справа № 127/2-3096/2009) задовольнив заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «фінансова компанія «Флексіс», стягувач - Акціонерне товариство «БМ-2018», боржник - [PERSON] , про заміну стягувача; замінив стягувача ВАТ «БМ Банк» у виконавчому листі №2-3096-2009, виданого 23.12.2009 Замостянським районним судом м. Вінниці про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «БМ БАНК» заборгованості за кредитним договором №1/75/100608 від 10.06.2008 в сумі 276571,45 доларів США, що еквівалентно станом на 23.07.2009 за курсом НБУ 2119422,34 грн, на ТОВ «ФК «ФЛЕКСІС» (т. 1 а.с. 160-161). Вінницький апеляційний суд постановою від 20.10.2020 (справа № 127/2-3096/2009) залишив без задоволення апеляційну скаргу [PERSON] ; ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 29 липня 2020 року залишив без змін (т. 1 а.с. 162-164). У частині першій статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 3 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. У частині першій статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) У частині першій статті 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає в тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, в якому виникло таке зобов`язання. Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно зі ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. У статті 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно до ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу. Згідно з п. 64 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», фінансова послуга - операція або декілька операцій, пов`язаних однією правовою метою, з фінансовими засобами, що здійснюються в інтересах інших осіб, ніж надавач такої фінансової послуги, а також послуги, прямо визначені спеціальними законами як фінансові послуги. Відповідно до глави 73 ЦК України, правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатися відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу. Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені законом умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги. З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак. За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19.02.2020 (справа № 639/4836/17), від 10.08.2021 (справа № 755/7758/19). Укладений 13 листопада 2019 року між АТ «БМ-2018» та ТОВ «ФК «Флексіс» договір №13/11/2019/2 про відступлення права вимоги (незважаючи на його назву) є договором факторингу, оскільки за договором про відступлення права вимоги за кредитним договором №1/75/100608 від 10.06.2008 та договорами забезпечення ТОВ «ФК «Флексіс» передало грошові кошти АТ «БМ-2018» як клієнту, за що отримало право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а АТ «БМ-2018» як клієнт, отримавши грошові кошти, передало право вимоги до боржника і сплатило за отримані кошти. Цією платою є різниця між розміром заборгованості 6729860,20 грн і сплаченою фактором сумою 3110,20 грн, тобто розмір грошової вимоги значно перевищує ціну її відступлення. Вказані висновки повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.06.2022 (справа № 723/779/20). Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», надавати фінансові послуги мають право фінансові установи та інші особи, які отримали відповідну ліцензію (ліцензії), крім випадків, передбачених частинами третьою - п`ятою цієї статті та спеціальними законами. Ліцензія включає право здійснювати діяльність з надання однієї чи декількох фінансових послуг, зазначених у такій ліцензії, можливість надання яких передбачено законом для надавача фінансових послуг певного виду. Спеціальним законом може бути визначена необхідність отримання окремої ліцензії, яка включає право здійснювати діяльність з надання певної фінансової послуги. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ, а також повинен мати ліцензію. Установлено, що ТОВ «ФК «Флексіс» було включено до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» та зазначене товариство мало право на укладення оспорюваного договору. Таким чином, у даному випадку заслуговують на увагу посилання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» на дійсність переданої вимоги. Варто зауважити, що дійсність переходу права вимоги від ТОВ «БМ Банк» до ТОВ «ФК «Флексіс» частково досліджувалося під час розгляду справи за заявою ТОВ «ФК «Флексіс» про заміну стягувача (справа № 127/2-3096/2009). За результатами розгляду даної справи Вінницький міський суд Вінницької області ухвалою від 29.07.2020 (справа № 127/2-3096/2009), яку залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 20.10.2020, задовольнив заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «фінансова компанія «Флексіс», стягувач - Акціонерне товариство «БМ-2018», боржник - [PERSON] , про заміну стягувача; замінив стягувача ВАТ «БМ Банк» у виконавчому листі №2-3096-2009, виданого 23.12.2009 Замостянським районним судом м. Вінниці про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «БМ БАНК» заборгованості за кредитним договором №1/75/100608 від 10.06.2008 в сумі 276571,45 доларів США, що еквівалентно станом на 23.07.2009 за курсом НБУ 2119422,34 грн, на ТОВ «ФК «ФЛЕКСІС». Крім того, укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги не підпадає під ознаки здійснення валютної операції, оскільки за вказаним договором передавалась не заборгованість, предметом якої є валютні цінності, а право вимоги такої заборгованості з третьої особи, тобто відбулось відступлення права вимоги, а не переведення валютного боргу. Такого ж висновку щодо правової природи спірного договору дійшов Верховний Суд у постанові від 13.02.2019 (справа № 522/18180/15-ц). Таким чином, відсутність у ТОВ «ФК «Флексіс» ліцензії на здійснення операцій з іноземною валютою не може бути підставою для задоволення вимог, заявлених у позові, адже вказана ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «ФК «Флексіс» за договором відступлення прав вимоги, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. Крім того, суд відхиляє доводи сторони позивача щодо застосування вимог положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором відбулася заміна кредитодавця, проте до відповідача ТОВ «ФК «Флексіс» перейшло лише право вимоги в частині стягнення сум, а не право вимоги за договором іпотеки. Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанови Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 759/24061/19, від 28.02.2024 у справі № 712/7178/20). При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 910/8072/20). У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 (справа № 910/12787/17) зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором, і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Разом з тим, позивач [PERSON] , звертаючись до суду з даним позовом про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги, взагалі не обґрунтував у чому саме полягає порушення його прав внаслідок укладення оспорюваного договору. Доводи позовної заяви щодо порушення прав та інтересів позивача внаслідок відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Флексіс» є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу відступлення права вимоги на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси [PERSON] та свідчать про незгоду останнього з таким відступленням, що не є тотожним порушенню права, свободи чи інтересу. Позивач [PERSON] лише зазначає про те, що «особи, які представилися працівниками ТОВ «ФК «Флексіс», повідомили, що він має їм сплатити приблизно 275116 доларів США, хоч кредит він отримав в сумі 250000 доларів США, не кажучи про часткове погашення тіла кредиту та процентів». Тобто позивач фактично оспорює дійсність цієї угоди в частині розміру переданої новому кредитору вимоги (розміру заборгованості за кредитним договором). Проте вказані обставини є предметом доказування та встановлення у справі за позовом нового кредитора до боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не у справі про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 (справа № 761/33403/17). У постанові від 19.02.2020 (справа № 639/4836/17) Верховний Суд зазначив, що «законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, з розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору». Відтак, з огляду на викладене стороною позивача не доведено, в чому саме при відступленні права вимоги за договором відбулось порушення його прав. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, для відхилення його заперечень проти позову (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 по справі № 707/2882/19) У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає вимоги позивача недоведеними, а тому у задоволенні таких вимог слід відмовити у повному обсязі за недоведеністю. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява №4909/04).

Outcome: dismissed