Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-02 00:00:00

До суду надійшла позовна заява про поділ майна, що є об`єктом права сумісної власності подружжя. У позовній заяві представник позивача просить визнати за [PERSON] право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності на нього, стягнути з відповідача понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач перебувала у шлюбі з [PERSON] , який є відповідачем по справі, з 04 листопада 2012 року. Від шлюбу народилась донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 17 лютого 2021 року шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбу подружжя побудували двоповерховий житловий будинок з господарським будівлями [ADDRESS] . Згідно технічного паспорта (інвентаризаційна справа №10), виготовленого Комунальним підприємством «Рокитнівське районне бюро технічної інвентаризації» Рокитнівської районної ради станом на 16 жовтня 2019 року, до складу домоволодіння входить житловий будинок загальною площею 112,9 кв.м, житловою 56,2 кв.м, мансарда, гараж, колодязь. Рік спорудження житлового будинку згідно технічного паспорту 2019. Зазначений житловий будинок зареєстрований на відповідача 25 листопада 2019 року згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 356977157 від 04 грудня 2023 року на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації РВ141193013990, виданої Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області 28 жовтня 2019 року. Між колишнім подружжям виник спір щодо поділу зазначеного житлового будинку. Позивач намагалась поділити будинок за взаємною згодою шляхом укладення договору поділу, що підлягає нотаріальному посвідченню, однак, відповідач вважає, що будинок належить лише йому і вона на нього не має ніякого права. Посилаючись на норми цивільного судочинства, практику Верховного суду України, просить позовну заяву задовольнити. У зв`язку з не усуненням недоліків, позовну заяву було повернуто позивачу. Згідно постанови Рівненського апеляційного суду від 12.03.2024, вказану позовну заяву направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 08.04.2024, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі\~за позовом за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 05.12.2024, у задоволенні клопотання представника відповідача Будній М.М. про поновлення пропущеного строку для подання відзиву - відмовлено. Відзив на позов у справі за позовом залишено без розгляду. 20.01.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів, а саме: висновку експерта, копії чеків, які було подано разом із відзивом. Крім того, просив поновити строк на подання доказів. 28.01.2025 від представника позивача надійшло заперечення щодо поновлення строку на подання доказів та приєднання таких до матеріалів справи. Розглянувши клопотання сторони відповідача, заслухавши думку протилежної сторони, клопотання залишено без задоволення ( протокольно). Крім того, представником позивача подано заяву, в якій просить врахувати стан здоров`я довірительки, у зв`язку з чим, її пояснення можуть розцінюватися як невпевнені. Представник позивача адвокат Артерчук Л.В., підтримуючи вимоги позовної заяви, стверджує, що спірний житловий будинок побудований у шлюбі, а саме у період з 2012 по 2021 роки, тобто, хоча спірне майно зареєстроване за відповідачем, але придбане сторонами спільно під час перебування в зареєстрованому шлюбі за їх спільні кошти. Зареєстрований будинок на відповідача у 2019 році, в той період, коли жили разом. Позивач пропонувала поділити будинок, однак відповідач відмовився, мотивуючи тим, що це його будинок, збудований за його кошти. На сьогодні будинок перебуває у користуванні відповідача, що порушує права позивача. Оскільки вона має право на частку будинку. Позивач підтвердила вище викладені обставини. Доповнила, що на момент припинення шлюбу, будинок, згідно технічної документації, був придатний для проживання, хоча в будинку вона не проживала. На той час був відсутній водопровід, каналізація, але сам санвузол був, було пічне опалення-дві печі та була проведена електрика. Були виконані певні роботи всередині приміщення: були стеля, підлога, стіни- поштукатурені. На її думку, лишився лише косметичний ремонт приміщень: фарбування та поклейка шпалер. Двері могли бути частково, можливо, були не в тому стані, в якому зараз, ламінату, плитки лицювальної, підлоголової, сантехніки не було. Що було на другом поверсі вона не знає, оскільки сходів не було і чи там проводяться роботи, чи ні -не знає. Фактично, основна частина будинку була готова: через рік вони мали переїжджати для проживання у ньому, однак у березні шлюб припинили. Після розлучення грошові кошти в будинок не вкладала, так як не бачила перспективи,оскільки колишній чоловік відразу попередив, що будинок лише його. Уточнила, що будинок будувався від початку: спочатку фундамент у 2015 році, а до 2016 поступово будувався. З 2014 по 2017 роки перебувала в декреті, після чого вийшла на роботу, працювала, ходила по чорниці, відпочивали за її гроші, а відтак, вважає, що також вносила свою частку у будівництво будинку. \~ \~ \~ \~Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що у черзі на земельні ділянку він перебував 7 років, ставав на чергу ще до шлюбу, отримав, вже коли перебував у шлюбі. Дійсно вклали в будівництво будинку весільні кошти, подаровані батьками, а це було не більше 7000 доларів. [PERSON] робили за кошти його батьків. На будівництві родичі позивачки були лише двічі, решта робіт проводив він та батько, його друзі та знайомі, які є майстрами, яких він також винаймав та оплачував їхню роботу. Хотів сплатити своїй дочці - Дарині грошові кошти чи подарувати, але дружина не захотіла. Спір виник вже тоді, коли він вдруге одружився, вклав у будинок більше 1 млн. грн. Представник відповідача - адвокат Будній М.М., підтримуючи аргументацію свого довірителя, стверджує,що з метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості, СК України містить винятки. Хоча набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, проте згідно з п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, при цьому обов`язок доказування цієї обставини покладається на зацікавлену сторону. Вважає, що ними надано докази у підтвердження того, що за рахунок відповідача проведено ряд робіт, які оцінено у більш як 1,5 млн. грн., а відтак, буде справедливим зменшити частку позивачки у спільному майні подружжя, визначивши її в розмірі 20%, оскільки суттєві поліпшення мали місце за відсутності заперечень зі сторони позивача, тобто за її згоди. Таким чином, позов може бути задоволено частково, визначивши частку [PERSON] 19/100, а за [PERSON] 81/100, відповідно до вкладу в будинок. Свідок [PERSON] підтвердив, що будівництво будинку розпочалося у шлюбі, спочатку піднімали фундамент, у 2016 році клали блоки, він ( так як має відповідну будівельну освіту) та наймані сином працівники. Фронтони зводив сам, дах робив за свій рахунок, однак про дану обставину ніде не фіксував. На час розірвання шлюбу була чорнова підлога. У 2023 році він самостійно підшивав стелю гіпсокартоном на нижньому поверсі; у середині червня 2023 року після того, як залили теплу підлогу, він почав шпаклювати стіни на нижньому поверсі, тому що до цього штукатурка була чорнова, не затерта, а тому обої клеїти не було можливим. Він грунтував, кидав сітку, після чого шпаклював стартовою та фінішною шпаклівками. Крім того, будинок не був утепленим, він також виконував роботи з утеплення, перед цим виставляв та монтував рейку. Верхній поверх робили ближче до осені 2023 року. Крім того, облицьовував плиткою груби. Станом на квітень 2021 року будинок був непридатним для життя в ньому, а саме була зроблена коробка , не було каналізації, електрики, газопроводу, не було мансарди взагалі. Зазначає, що всі матеріали на це придбавав син, а він виконував роботи. Що стосується весільних коштів, то їх було не багато, зокрема 1000 доларів США дав він, іншу 1000 доларів США- батьки позивачки, ще 1000 доларів США була загальна. На запитання представника позивача свідок відповів, що в результаті виконуваних ним робіт розмір будинку не змінювався, техпаспорту він не бачив. Свідки [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що виконували роботи на замовлення відповідача у 2023 році, оплату також здійснював відповідач. Свідок [PERSON] робив санвузол, клав плитку на підлогу, ставив вхідні двері, на другому поверсі монтував рейки під гіпсокартон, робив стінові перегородки, утеплював їх. На другому поверсі до нього нічого не було, а все робилось при ньому. Ці роботи виконував у липні серпні 2023 року. Позивачка жодних робіт не замовляла, не оплачувала. До її розлучення з відповідачем він ніяких робіт не виконував. Крім того, свідок показав, що води в будинку не було, був колодязь; світло проводилося від сусідів, електрика була тільки на першому поверсі. Також не було септика, хоча каналізація була проведена, тому водовідведення не функціонувало. Міжкімнатні двері, при ньому, також були відсутні. Всі чистові роботи проводилися при ньому. Свідок [PERSON] показав, що ним проводились роботи з електрофікації. На першому поверсі частково було світло, однак на другому поверсі - не було взагалі. Він прокладав кабель в гаражі, котельні, встановлював щитки, електрокотел, монтував розподільчі коробки, розетки, вимикачі, люстри. Вказані роботи замовляв та оплачував відповідач. Свідок [PERSON] дав показання про те, що він є свідком того, як розпочинали будівництво: залили фундамент бригада залила цоколь, а він піднімав коробку. Дах робили вже без нього. У 2023 році він прийшов робити теплу підлогу, проводив гарячу та холодну воду. Почалася чистова стяжка, укладалася плитка, в тому числі, на робочу зону в кухні, встановлювалися двері, варилися батареї. До того, два роки там нічого не робилось. Батареї паяв після чистової стяжки, наносив декоративну штукар туку, фарбував стіни, зробив підводи для сантехніки. Оплачував роботу відповідач. Заслухавши сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивач звернулась до суду з позовною вимогою про визначення її частки у спільному майні подружжя житловому будинку, який вважає спільною власністю подружжя і з приводу якого виник спір. Просить суд визначити її частку-1/2 без поділу майна в натурі. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.11.2012 по 17.02.2021, мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, житловий будинок: загальною площею 112,9 кв.м, житловою площею 56,2 кв.м. Матеріали стін: піноблоки. Будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами складається з А1-Житлового будинку, Мн/Al-Мансарди, а-Сходи, Б-Гаражу, К-Колодязя. Розташований за адресою: [ADDRESS] , Кадастровий номер земельної ділянки: 5625055100:01:001:0822, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею: 0.1 га, що належить на праві власності [PERSON] , дата реєстрації 25.11.2019. (а.с.88) Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. У силу положень ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно з п.2 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України). Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.1-3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Частина 1 статті 15 ЦК України визначає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою. Предметом даного спору є визнання майна колишнього подружжя об`єктом спільної сумісної власності та припинення права спільної сумісної власності, шляхом визначення часток порівну за кожним із подружжя. Об`єкт нерухомого майна: житловий будинок: загальною площею 112.9 кв.м., житловою 56,2 кв.м. за адресою [ADDRESS] , який зареєстровано на відповідача. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст.316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Окремим випадком виникнення такого права, що обумовлюється особливим суб`єктним складом учасників і характером відносин між ними, є спільне майно подружжя. Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах Сімейного кодексу України. Власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.2, 3 ст.325ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Виходячи з аналізу зазначених норм права, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.19, 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. Позивач довела, що спірне майно придбане під час зареєстрованого шлюбу. Закон не містить будь-яких застережень стосовно того, на кого зареєстроване майно. Отже, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Судом відхилено клопотання про поновлення строку для подання відзиву, а сам відзив залишено без розгляду. Так само, з огляду на пропущення процесуальних строків, судом не береться до уваги висновок експерта, яким проводилась будівельно-технічна експертиза від 29.11.2024, оскільки всі докази мають бути подані сторонами у визначені строки. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Судом було надано можливість реалізувати своє право на правничу допомогу, а тому, посилання на ту обставину, що він звертався до двох адвокатів, перед тим, як звернутися до представника у даній справі, на думку суду, не заслуговує на увагу. Відтак, відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно та не було доведено належними і допустимими доказами наявність правових підстав для відступу від принципу рівності часток . Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.3 ст.12, ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України). Спірне майно придбане сторонами під час шлюбу, тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, які мають право на його поділ, при цьому частки дружини та чоловіка у зазначеному майні є рівними. Поділ майна означає припинення права спільної власності й виникнення на його основі права власності кожного з колишніх співвласників на окреме майно, тобто після такого поділу кожна зі сторін стає одноособовим власником певного майна, відносини права спільної власності припиняються. При вирішенні питання про\~розподіл судових витрат\~між сторонами, суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 2190,13 грн. та витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги у розмірі 12000 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved