Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

07 травня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до [PERSON] та [PERSON] про скасування реєстрації декларації, рішення реєстратора, визнання недійсною угоди, звільнення земельної ділянки, у якій позивач просить: - усунути перешкоди у користування територіальною громадою міста Одеси земельною ділянкою орієнтованою площею 40,9 кв.м. по [ADDRESS] шляхом скасування реєстрації декларації №ОД 142161201234 про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, що зареєстрована Департаментом ДАБІ в Одеській області 29.04.2016 року; - усунути перешкоди у користування територіальною громадою міста Одеси земельною ділянкою орієнтованою площею 40,9 кв.м. по [ADDRESS] шляхом визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Щеплоцької Х.Б. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі якого зареєстровано квартиру [ADDRESS] ; - усунути перешкоди у користування територіальною громадою міста Одеси земельною ділянкою орієнтованою площею 40,9 кв.м. по [ADDRESS] шляхом визнання недійсним договору дарування №480 від 22.06.2016 року №11 по [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] ; - усунути перешкоди у користування територіальною громадою міста Одеси земельною ділянкою орієнтованою площею 40,9 кв.м. по [ADDRESS] шляхом зобов`язання [PERSON] звільнити земельну ділянку орієнтованою площею 40,9 кв.м. по [ADDRESS] шляхом приведення за власний рахунок самочинно реконструйованого на ній об`єкту нерухомого майна квартири [ADDRESS] ; - здійснити розподіл судових витрат. Разом із позовною заявою до суду надійшла заява заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради про забезпечення позову, у якій заявник просить: - накласти арешт на об`єкт нерухомого майна, а саме: квартиру [ADDRESS] площею 124,8 кв.м.; - заборонити органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, проводити будь-які реєстраційні дії щодо квартири [ADDRESS] площею 124,8 кв.м.. За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Надано відповідачам 15-ти денний строк з моменту отримання копії ухвали для подання відзиву. Підготовче засідання по справі призначено на 02 липня 2024 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2024 року заяву заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради про забезпечення позову задоволено частково, накладено арешт на спірний об`єкт нерухомого майна. 02 липня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідачка просила відмовити у задоволенні позовну у повному обсязі. 02 липня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника [PERSON] адвоката Дабіжі Олени Анатоліївни про залучення третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, у якій заявник просить залучити в якості третіх осіб Управління ДІАМ в Одеській області та державного реєстратора Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцьку Х.Б. У підготовче засідання, призначене на 02 липня 2024 року з`явився представник позивача, представник [PERSON] та представник Одеської міської ради. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце підготовчого засідання. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання прийнято рішення долучити до матеріалів справи відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 02 лютого 2024 року заяву представника [PERSON] адвоката Дабіжі Олени Анатоліївни про залучення третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору задоволено частково, залучено в якості третьої особи Управління ДІАМ в Одеській області. Підготовче засідання відкладено на 27 серпня 2024 року. 19 липня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси надійшла відповідь на відзив, у якому позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 14 серпня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від Державної інспекції архітектури та містобудування України надійшли пояснення третьої особи. 16 серпня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі. Підготовче засідання, призначене на 27 серпня 2024 року не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючої судді Косіциної В.В. на лікарняному, що підтверджується довідкою. Підготовче засідання по справі відкладено на 09 жовтня 2024 року. 02 жовтня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника [PERSON] адвоката Дабіжі Олени Анатоліївни про відкладення розгляду справи. У підготовче засідання, призначене на 09 жовтня 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи задоволено, підготовче засідання по справі відкладено на 05 листопада 2024 року та пізніше на 17 грудня 2024 у зв`язку із відсутністю відомостей про належне сповіщення [PERSON] про дату, час та місце підготовчого засідання (протокольна ухвала від 05.11.2024 року). 17 грудня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі. У підготовче засідання, призначене на 17 грудня 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, від 17 грудня 2025 прийнято рішення закрити підготовче провадження. Справу призначено до судового розгляду на 05 лютого 2025 року. 04 лютого 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі. У судове засідання, призначене на 05 лютого 2025 року з`явився представник позивача та представник [PERSON] . Будь-яких інших заяв або клопотань від учасників справи не надходило. Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 5 березня 2012 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована) було укладено договір дарування, за яким дарувальник подарував, а обдарована прийняла в дар квартиру [ADDRESS] , загальною площею 37,1 кв.м. (а.с.30). 05 липня 2012 року [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] (а.с.32). 29 квітня 2016 року Департаментом ДАБІ в Одеській області було затверджено декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, якою прийнято вважати закінчений будівництвом об`єкт, що розташований за адресою: [ADDRESS] готовим до експлуатації. (а.с.33). Зі змісту декларації вбачається, що реконструкція об`єкта нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] розпочалося 29.11.2007 року, тобто, до прийняття в дар [PERSON] в дар квартиру [ADDRESS] та закінчено 25.04.2016 року. При цьому, така реконструкція здійснювалася на підставі дозволу на виконання будівельних робіт, що виданий 29.11.2007 року Інспекцією ДАБК у місті Одесі при УАМ ОМР. У позовній заяві позивач зазначає про те, що у даній декларації містяться недостовірні дані. На підтвердження цього, позивачем надано копію листа Департаменту архітектури та містобудування від 14.03.2024 року №01-15/65, з якого вбачається, що за даними журналу реєстрації дозволів інспекції ДАБК м. Одеси, яка була структурним підрозділом управління до 01.01.2008 року, дозвіл на виконання будівельних робіт від 29.11.2007 року №946/07 не значиться. У відповіді також зазначено про те, що за наявною інформацією паспорти забудови земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] - не зареєстровані, а Департаментом архітектури та містобудування у період до 29.04.2016 року висновки про проектну реконструкцію квартири [ADDRESS] не надавалися (а.с.38). Відповідно до положень статті 39 Закону України « Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції від 09.12.2015 року, що була чинна на момент прийняття рішення про затвердження декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності вбачається, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Форма декларації про готовність об`єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України . Орган державного архітектурно-будівельного контролю у разі необхідності під час розгляду питань, пов`язаних з видачею сертифіката, може звернутися до державних органів з метою отримання відповідних висновків. Неподання таких висновків у визначений органом державного архітектурно-будівельного контролю строк не є підставою для продовження строку видачі сертифіката або відмови в його видачі. Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Орган державного архітектурно-будівельного контролю повертає декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації. У редакції закону, що чинна на момент ухвалення рішення вказано, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Орган державного архітектурно-будівельного контролю у разі необхідності під час розгляду питань, пов`язаних з видачею сертифіката, може звернутися до державних органів з метою отримання відповідних висновків, зокрема, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, щодо виконання у повному обсязі вимог цивільного захисту, пожежної та техногенної безпеки. Звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, та його територіальних органів здійснюється через електронний кабінет електронної системи. Висновок центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, направляється до органу державного архітектурно-будівельного контролю з використанням електронної системи. Орган державного архітектурно-будівельного контролю повертає декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації. Відповідно до порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461, орган державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дня надходження декларації перевіряє повноту даних, зазначених у декларації, та забезпечує внесення інформації, зазначеної у декларації, до реєстру. У разі подання чи оформлення декларації з порушенням установлених вимог орган державного архітектурно-будівельного контролю повертає її замовнику (його уповноваженій особі) у спосіб, відповідно до якого були подані документи, з письмовим обґрунтуванням причин повернення у строк, передбачений для її реєстрації. Тобто, приймаючи рішення про реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, уповноважений на те орган повинен був перевірити подану заявником декларацію вимогам чинного законодавства, та прийняти одне із двох рішень: - зареєструвати таку декларацію; - повернути її замовнику. 29 квітня 2016 року Департаментом ДАБІ в Одеській області прийнято рішення про реєстрацію такої декларації, що на думку суду та в очах стороннього спостерігача повинно свідчити про те, що уповноважений на те орган в установленому порядку перевірив подану декларацію на відповідність вимогам чинного законодавства, перевірив наявність усіх дозвільних документів, наявності паспортів забудови, висновків по проекту реконструкції тощо. Покладання відповідальності за рішення, що були ухвалені органом публічної влади на фізичних та юридичних осіб на думку суду порушуватиме основоположні правові принципи, порушуватиме їх права, передбачені Конституцією та законами України. Більше того, чинним законодавством передбачено можливість усунення порушень, які сталися з вини органу публічної влади під час затвердження такої декларації. Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.41 Закону, підставами для проведення позапланової перевірки є: необхідність проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів. Згідно частини 2 статті 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції, що була чинна на час реєстрації оскаржуваної декларації, у разі виявлення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такого повідомлення або декларації підлягає скасуванню інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Тобто, після реєстрації оскаржуваної декларації будь-яких дій щодо її скасування уповноважений на те орган не вживав. У ч.2 ст.39-1 Закону в редакції чинній на момент ухвалення рішення вказано, що у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, а також у разі набрання законної сили судовим рішенням про скасування містобудівних умов та обмежень відповідний орган державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду звертається до адміністративного суду із позовом про скасування реєстрації такої декларації або про припинення права на виконання підготовчих або будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення. З веб-порталу «Судова влада» та ЄДРСР встановлено, що уповноважений на те орган із позовом про скасування оспорюваної декларації не звертався. [PERSON] та третя особа ДАІМ посилаються на те, що декларація про готовність об`єкта до експлуатації є актом одноразового застосування, який втрачає свою дію з моменту реєстрації права власності. У ч.9 ст.39 Закону зазначено, що зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії та оформлення права власності на такий об`єкт Верховний Суд України у постанові від 11.11.2014 у справі № 21-405а14 в складі Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах, Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у питанні можливості оскарження рішення, яке вичерпало свою дію шляхом виконання, сформував висновок, відповідно до якого позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. Аналізуючи положення статті 41 Закону №3038-VI Верховний Суд у постанові від 02.10.2018 у справі №465/1461/16-а дійшов наступних висновків: «…для усунення можливості зловживання правом на перевірки, сукупність заходів, які здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил можуть здійснюватись лише під час виконання відповідними суб`єктами підготовчих та будівельних робіт. Тобто за загальним правилом такі перевірки можливі щодо тих об`єктів, які знаходяться в процесі будівництва. Виключенням із цього загального правила є виявлення факту самочинного будівництва у зв`язку з чим, такі перевірки можуть стосуватися й збудованого об`єкту. Водночас, на думку колегії суддів після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення. А відтак, не може визнаватись законною перевірка контролюючого органу такого об`єкта та акти, оформлені за результатами державного архітектурно-будівельного контролю.». Аналогічна правова позиція висловлена також у постановах Верховного Суду від 01.10.2019 №826/9967/18, від 05.06.2019 у справі №815/3172/18, від 23.07.2019 у справі №826/5607/17, від 09.06.2021 у справі №826/2123/18, від 18.06.2021 у справі №420/3572/19, від 17.10.2023 у справі №440/12326/21, від 14.03.2024 у справі № 640/1622/20 та інших. Крім того, вирішуючи питання можливості скасування реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації, Верховний Суд у постановах від 19.09.2018 у справі № 804/1510/16 та від 02.10.2018 у справі № 465/1461/16-а, від 01.10.2019 № 826/9967/18, від 05.06.2019 у справі № 815/3172/18, від 23.07.2019 у справі № 826/5607/17, від 18.06.2021 у справі №420/3572/19 дійшов висновку, що реєстрація декларації про початок виконання будівельних робіт є актом одноразового застосування, який потягнув за собою настання певних правових наслідків, в даному випадку вчинення позивачем дій щодо реалізації наданого йому цією декларацією права на проведення будівельних робіт. Разом з тим, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання. Більше того, у рішенні Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 зазначено, що в Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59). Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 27 грудня 2001 року № 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини). Конституційний суд України в рішенні також зазначив, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. З матеріалів справи також вбачається, що на підставі договору дарування від 05.03.2012 року та декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності від 29.04.2016 року, за [PERSON] було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 124,8 кв.м. що підтверджується інформаційною довідковою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстр Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.05.2024 року №377038717 (а.с.27). Зазначене свідчить про те, що декларація про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності від 29.04.2016 року будучи ненормативним актом (актом одноразової дії) фактично був вичерпаний у зв`язку з його виконанням, оскільки, саме він став однією з підстав для реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна. Тому, враховуючи зазначене, суд вважає, що позовна вимога про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації не підлягає задоволенню. В якості обґрунтування підстав для скасування рішення про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на об`єкт нерухомого майна, позивач зазначає про те, що [PERSON] за відсутності документів, які надають право на виконання будівельних робіт та відсутності документів, які посвідчуть право власності чи користування земельною ділянкою, самовільно виконала будівельні роботи з реконструкції спірної квартири. На підтвердження зазначеного позивачем було подано копію акту обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові території м. Одеси від 28.03.2024 року, з якого вбачається, що орієнтована площа земельної ділянки під забудову склала 78,0 кв.м. (а.с.60). Згідно технічного паспорту об`єкта нерухомого майна від 21.12.2010 року, загальна площа об`єкта нерухомого майна становить 37,1 кв.м. (а.с.44). У відповіді з ГУ Держгеокадастру в Одеській області вказано, що у управління відсутні будь-які зареєтровані державні акти та договори оренди на спірну земельну ділянку (а.с.55). У зв`язку із чим позивач зазначає про те, що у володінні відповідачів могло перебувати лише 37,1 кв.м. об`єкту нерухомого майна, а інша частина земельної ділянки забудована без відповідних на те правовстановлюючих документів. Зазначає про те, що у разі невжиття заходів скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору та приведення земельної ділянки у попередній стан порушується право власності на земельну ділянку Територіальної громади міста Одеси. З приводу цього, суд зазначає, що 22 червня 2016 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована) було укладено договір дарування, за яким дарувальник передала безоплатно у власність, а обдарована прийняла у власність об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.39). На підставі зазначеного договору, за [PERSON] було зареєстрована право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна, що підтверджується інформаційною довідковою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстр Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.05.2024 року №377038717 (а.с.27). Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 01 квітня 2020 року у справі №610/1030/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №521/8368/15, від 18 березня 2020 року у справі 199/7375/16 та від 20 травня 2020 року у №199/8047/16. У цьому аспекті заслуговує на увагу рішення Європейського Суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо застосування гарантій, визначених у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном. У пунктах 70-71 зазначеного рішення наголошено, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Потреба державного органу виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Також на цьому наголошував ЄСПЛ і в рішенні від 11 січня 2024 року у справі «Шмакова проти України». Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо. Звертаючись до суду із позовом, позивач зазначає про те, що [PERSON] набула право власності на спірний об`єкт нерухомого майна неправомірно. Проте, на думку суду таке твердження не знаходить свого підтвердження зібраними доказами, оскільки з матеріалів справи вбачається , що вона набула право власності на спірний об`єкт нерухомого майна на підставі договору дарування від 22.06.2016 року. При цьому, площа набутого у власність об`єкта нерухомого майна була чітко визначена як в договорі так і у відомостях, що були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Матеріали справи містять інформацію щодо здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42023163010000048 від 12.09.2023 року ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.190 КК України, щодо заволодіння невстановленими особами, шахрайським шляхом об`єктами нерухомого майна на території м. Одеси та належать невстановленим особам на підставі підроблених документів, що підтверджується копією дозволу на використання матеріалів кримінального провадження від 30.01.2024 року (а.с.56). Проте, у статті 62 Конституції України закріплено принцип презумпції невинуватості, відповідно до якого особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду З інформації з веб-порталу «Судова влада» та ЄДРСР не вдалося встановити будь-яких вироків суду, ухвалених за наслідками кримінального провадження №42023163010000048, або будь-яких інших вироків, якими б було притягнуто [PERSON] та/або [PERSON] до кримінальної відповідальності за заволодіння шахрайським шляхом земельної ділянки, самовільного захоплення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , та які б свідчили про недобросовісність [PERSON] під час набуття у власність спірного об`єкта нерухомого майна. Будь-яких доказів, на підтвердження того, що [PERSON] діяла недобросовісно з метою набуття права власності на спірний об`єкт нерухомого майна або порушення права власності Територіальної громади міста Одеси позивачем надано не було. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому Європейського суду з прав людини у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. 11 січня 2024 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Шмакова проти України» (заява № 70445/13). Вказана справа стосувалась позбавлення заявниці права власності на земельну ділянку за результатами провадження, ініційованого прокурором з метою повернення земельної ділянки заводу, який перебуває у державній власності. Прокурор стверджував, що спірна земельна ділянка була частиною землі, наданої у постійне користування місцевому державному промисловому підприємству для будівництва школи та дитячого садка, і, таким чином, не могла бути передана іншим особам. ЄСПЛ зазначив, що Уряд не пояснив, чому, якщо існувала нагальна суспільна потреба у виділенні цієї землі для будівництва школи та дитячого садка, ця земельна ділянка стільки років не використовувалася, і чи така потреба усе ще існувала. Крім того Суд повторив, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника. У контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам (див., наприклад, згадане рішення у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), пункт 45 з подальшими посиланнями). Також Суд звернув увагу, що у цій справі заявниця добросовісно отримала земельну ділянку, не підозрюючи, що міська рада могла перевищити свої повноваження, погоджуючи таке виділення. З приводу цього, суд зазначає, що позивачем не доведено, у чому саме полягає загальний суспільний та публічний інтерес щодо земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на якій розташований спірний об`єкт нерухомого майна що належить [PERSON] . Позивач у позові зазначає про те, що у зв`язку із належністю [PERSON] права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, Територіальна громада міста Одеси не взмозі використовувати її за призначенням. Згідно інформації, яка є загальнодоступною та міститься у Відкритих даних земельного кадастру України (кадастровій карті), зазначена земельна ділянка не має кадастрового номеру, визначеного цільового призначення. Зазначене також підтверджується копією відповіді ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 13.03.2024 року, з якого вбачається, що з 01.01.2013 року, державна реєстрація земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] не здійснювалася, кадастровий номер не присвоювався. Позивачем також не надано будь-яких інших доказів, зокрема, рішень відповідного уповноваженого на те органу про відведення даної земельної ділянки для суспільних та/або публічних потреб із обґрунтуванням необхідності такого відведення (зокрема, для будівництва лікарні, школи, дороги, тротуару та/або інших об`єктів, яке б відігравали важливе суспільне значення). У самому ж позові прокуратура зазначає про те, що Одеська міська рада, яка здійснює представництво інтересів територіальної громади не здійснює заходи для захисту прав територіальної громади. Під час ухвалення рішення, суд також керувався рішенням ЄСПЛ у справі за заявою «ТОВ «ОДЕСЬКА БУТЕРБРОДНА КОМПАНІЯ» від 12 грудня 2024 року. Суть справи полягає у тому, що у 20072008 роках під час низки господарських проваджень за участю пані Б., Одеської міської ради та районного прокурора суди встановили, що кафе, яке було побудовано пані Б. у 20042005 роках на земельній ділянці комунальній власності в м. Одеса, не було «зареєстроване», як того вимагало законодавство для всіх нових об`єктів нерухомості, і пані Б. не мала права на земельну ділянку під кафе. Отже, кафе було самочинною забудовою і у січні 2008 року Одеський апеляційний господарський суд постановив знести кафе. З матеріалів справи вбачається, що знесення здійснено не було. У вересні 2008 року (у деяких документах ця дата вказана як вересень 2010 року) пані [PERSON] продала кафе пану [PERSON] за договором, який вона зобов`язалася нотаріально посвідчити, але, як вбачається, вона цього не зробила. Тому пан М. подав проти неї позов, вимагаючи визнання дійсним договору купівлі-продажу, а також визнання його прав власності на кафе. У липні 2012 року районний суд задовольнив його позовні вимоги в повному обсязі та на підставі цього рішення пан М. зареєстрував своє право власності на кафе. У грудні 2011 року пан і пані [PERSON] купили кафе у пана М. та зареєстрували свої права власності на нього. У березні 2012 року підприємство-заявник (приватне товариство з обмеженою відповідальністю, засноване паном і пані Є. та ще однією особою) отримало право власності на кафе як внесок пана і пані Є. до статутного фонду. У квітні 2012 року прокурор району, діючи в інтересах Одеської міської ради, оскаржив рішення, яким було визнано право власності пана [PERSON] на кафе. Суд задовольнив вимоги прокурора, встановивши відсутність доказів того, що пані [PERSON] коли-небудь мала належним чином зареєстроване право власності на кафе, а тому договір купівлі-продажу був недійсним. У травні 2014 року прокурор оскаржив дійсність договорів між паном [PERSON] й паном та пані Є., а також їхні права власності та право власності на кафе підприємства-заявника. Суди трьох інстанцій ухвалили рішення на користь прокурора. Як вбачається, рішенням від 27 січня 2016 року, ухваленим у межах іншого провадження, підприємство-заявника зобов`язали звільнити відповідну земельну ділянку і знести всі самочинно побудовані об`єкти на ній. Згідно з інформацією, наявною в матеріалах справи, виконавче провадження за цим рішенням досі триває. До Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд) підприємство-заявник скаржилося за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) на незаконне і непропорційне позбавлення майна, та за статтею 6 Конвенції на те, що рішення судів у провадженнях про визнання його права власності недійсним були недостатньо обґрунтованими. Європейський суд вирішив розглянути скарги підприємства-заявника лише за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Розглянувши матеріали справи, Європейський суд зазначив, що у цій справі, навіть припустивши, що оскаржуване втручання було передбачене законодавством і переслідувало мету, яка відповідала суспільному інтересу, воно в будь-якому випадку не відповідало вимозі пропорційності. Європейський суд наголосив, що навіть після того, як право власності підприємства-заявника на кафе було визнано недійсним і було знову видано наказ про знесення кафе у 2016 році, жодних дій для виконання цього рішення вжито не було, а виконавче провадження досі триває, хоча минуло вісім років. Більш того, з липня 2011 року до березня 2012 року кафе тричі змінювало власників, але жодного разу органи державної влади під час реєстрації прав власності не виявили жодних порушень щодо статусу майна чи не запобігли вчиненню правочинів стосовно нього, хоча їм мало бути відомо щонайпізніше з 2008 року, що це майно було самочинною забудовою. Європейський суд зазначив, що це є ознакою тривалого терпимого ставлення органів державної влади до існуючої ситуації або щонайменше небажання остаточно розв`язати її. З матеріалів справи вбачається, реконструкція спірного об`єкта нерухомого майна була легалізована на підставі затвердженої Департаментом ДАБІ в Одеській області декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 29.04.2016 року, та на підставі якого 26.05.2016 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, що свідчить про те, що на офіційному рівні відбулося засвідчення набуття [PERSON] права власності на спірний об`єкт нерухомого майна. Пізніше, на підставі договору дарування від 22.06.2016 року №480, право власності на спірний об`єкт нерухомого майна набула [PERSON] , та яке було зареєстровано 22 червня 2016 року, тобто, держава знову ж таки на офіційному рівні відбулося засвідчення набуття права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, проте вже за [PERSON] . Проте, жодного разу органи державної влади під час реєстрації прав власності не виявили жодних порушень щодо статусу майна відповідачів, а Одеська міська рада не вчиняла жодних дій для запобігання укладеним правочинам та державної реєстрації, захисту своїх майнових прав в цілому, хоча, їм мало б бути відомо про порушення їх прав щонайпіщізніше 29.04.2016 року, тобто, з моменту реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Ініціюючи питання про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору дарування, приведення за власний рахунок самочинно реконструйованого об`єкту нерухомого майна у попередній стан, позивачем також було проігноровано питання справедливої сатисфакції [PERSON] як добросовісному набувачу об`єкта нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] , оскільки, в наслідок задоволення позовної заяви, відбулося б порушення її права на мирне володіння майном, як добросовісного власника, зокрема, у позові відсутнє детальне пояснення на підставі яких конкретних положень національного законодавства це було б можливим, і як це могло б виправити ситуацію для відповідача із прикладами з національної судової практики практики. Відповідно до статті 39 закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до адміністративного суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням. За рішенням суду самочинно збудований об`єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов`язаних із знесенням об`єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво. У разі неможливості виконання рішення адміністративного суду особою, яка здійснила таке самочинне будівництво (смерть цієї особи, оголошення її померлою, визнання безвісно відсутньою, ліквідація чи визнання її банкрутом тощо), знесення самочинно збудованого об`єкта здійснюється за рішенням суду за рахунок коштів правонаступника або за рішенням органу місцевого самоврядування за рахунок коштів місцевого бюджету та в інших випадках, передбачених законодавством. Проте, матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували те, що як щодо попереднього власника [PERSON] так і до [PERSON] уповноваженим на те органом, що здійснює державний архітектурно-будівельний контроль виносилися приписи про знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомого майна. З веб-порталу «Судова влада» та ЄДРСР також встановлено, що питання про значення об`єкта самочинного будівництва в судовому порядку не ініціювалося. Більше того, відповідно до відповіді Управління ДАБК ОМР від 25.04.2024 року №01-3/88-Г, у Управління відсутні підстави для подання позову до суду щодо самочинного будівництва за адресою: [ADDRESS] , оскільки, інформація щодо самочинного будівництва за вказаною адресою в Управління відсутня (а.с.67). Суд під час ухвалення рішення також враховує те, що відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Тобто, [PERSON] належить право на набуття права власності або права користування на земельну ділянку, а тому, вона не позбавлена права у будь-який момент звернутися в порядку, передбаченому чинним законодавством до уповноваженого на те органу з метою права власності або права користування на земельну ділянку на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, який належить їй на праві власності. За таких обставин, суд вважає, що [PERSON] є добросовісним набувачем об`єкта нерухомого майна, що розташоване за адресою: [ADDRESS] та не могла знати про недобросовісну поведінку інших осіб під час набуття права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, а задоволення позову в частині вимог про скасування державної реєстрації, визнання недійсним договору та приведення земельної ділянки у попередній стан призведе до того, що [PERSON] буде позбавлена житла без належних на те підстав, без дотримання принципу пропорційності, без наявності будь-якого суспільного або публічного інтересу, без справедливої сатисфакції за позбавлення такого житла, яким вона мирно користується з 2016 року через дії (реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації) та бездіяльність як органів місцевої влади (в даному конкретному випадку Одеської міської ради), яка не вжила відповідних заходів щодо збереження свого майна протягом тривалого періоду часу, зокрема, з моменту коли вона дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, тобто, з моменту реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 29.04.2016 року. Тому, враховуючи зазначене, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі зазначеного,

Outcome: dismissed