Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-11 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси 30.05.2024 року, шляхом сформування в системі «Електронний суд» подана позовна заява Акціонерного товариства « Сенс Банк» про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором №08-66/177-302 від 05.09.2008, розраховану на підставі ст. 625 ч. 2 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду у розмірі 1048413,55 гривень . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.05.2019 року по справі №520/20219/18 на користь АТ « Укрсоцбанк» ( правонаступником якого є АТ « Сенс Банк») було звернуте стягнення на предмет іпотеки в рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором №08-66/177-302 від 05.09.2008, із визначенням суми заборгованості у розмірі 2\~847\~000,47 грн., яке не виконане внаслідок чого у кредитора виконало право на компенсаційні стягнення у порядку вимог ч.2 ст. 625 ЦК України. Ухвалою від 04 червня 2024 року справа передано до Київського районного суду за територіальною підсудністю. Ухвалою від 23.07.2024 року справа прийнята до провадження вказаним складом суду та призначено до розгляду за правилами загального провадження. Згідно відзиву , який надійшов до суду 13.09.2024 року, представник відповідачів заперечує проти задоволення позовних вимог з мотивів того, що кредитор, звернувшись до суду із вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, визначився із порядком отримання заборгованості шляхом не стягнення її вартості а звернення стягнення на предмет іпотеки, і поки не буде вказане рішення виконане не відомо у якому розмірі буде отримана заборгованість, а тому вимоги про стягнення компенсаторних грошей є завчасними. Як встановлено судом рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.05.2019 року по справі №520/20219/18 були задоволені позовні вимоги АТ « Укрсоцбанк» до [PERSON] та [PERSON] . В рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №08-660/177-302 від 5.09.2008р., яка станом на 15.11.2018р. становить 2847000,47 грн., та складається з заборгованості за тілом кредиту 1053294,82 грн., простроченої заборгованості 947762,86 грн., строкової заборгованості по процентах 15974,95 грн., простроченої заборгованості по процентах 829967,84 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, домоволодіння загальної площею 439,4 кв.м., житловою площею 191,5 кв.м. за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку 0,0443 га за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:26:018:0087, які належать [PERSON] та [PERSON] , шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Ухвалою цього ж суду від 04 вересня 2019 року в задоволенні заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення Київського районного суду м.Одеси від 17.05.2019 року по цивільній справі №520/20219/18 за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. Постановою Одеського апеляційного суду від 16.05.2023\~року\~ апеляційна скарга\~ [PERSON] залишена без задоволення, а заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 травня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк»\~(правонаступником якого є Акціонерне товариства «Сенс Банк») до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без змін. Судами було встановлено, що 05.09.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» ( правонаступником якого був АТ «Укрсоцбанк» а у подальшому АТ « Сенс Банк») та [PERSON] укладено договір кредиту №08-660/177-302, згідно якого їй було надано кредит в суму 400000 доларів США зі сплатою 15% річних з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 04.09.2023 року. В якості забезпечення виконання зобов`язань за даним договором, між Банком та [PERSON] 05.09.2008р. укладено договір іпотеки, за яким [PERSON] узяв на себе зобов`язання відповідати за зобов`язаннями [PERSON] та шляхом передачу у іпотеку домоволодіння загальної площею 439,4 кв.м., житловою площею 191,5 кв.м. за адресою [ADDRESS] та земельної ділянки 0,0443 га за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:26:018:0087. Внаслідок неналежного виконання взятих на себе відповідачами зобов`язань, за кредитним договором станом на 15.11.2018р. виникла заборгованість, яка становить 2847000,47 грн., та складається з заборгованості за тілом кредиту 1053294,82 грн., простроченої заборгованості 947762,86 грн., строкової заборгованості по процентах 15974,95 грн., простроченої заборгованості по процентах 829967,84 грн., що підтверджується розрахунком позивача. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із правовими наслідками порушення грошового зобов`язання врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.\~ Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. \~Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК (п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 12 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин»). Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до\~статті 625 ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанова ВП ВС від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц). Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова ВП ВС від 18.03.2020 у справі № 902/417/18). При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність (постанова ВП ВС від 05.04.2023 в справі № 910/4518/16. Отже, проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання (постанова ВП ВС від 04.02.2020 в справі № 912/1120/16). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору. В контексті вище наведеного, суд дійшов висновку, що підставою для застосування положень ст. 625 ЦК України є встановлення: наявності обов`язку боржника; невиконання цього обов`язку впродовж певного періоду часу; вини особи, що призвело до невиконання або неналежного виконання зобов`язання (тобто, протиправність невиконання). Одночасно, суд зауважує, що поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо) (лист Верховного Суду України від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України»). Разом з тим, відомості щодо виконання заочного рішення від 17.05.2019 року про звернення стягнення на предмет іпотеки у встановленому законом порядку шляхом звернення до державної виконавчої служби чи приватного виконавця в матеріалах справи відсутні та сторонами до суду не подавалися. Так само, в матеріалах справи відсутні докази щодо позасудового стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення до уповноваженого суб`єкта. Отже, за таких обставин, особливості спірних правовідносин (звернення стягнення на житло боржника) та категорії даного спору, оскільки докази наявності вини в діях відповідача щодо невиконання рішення суду від 17.05.2019 року про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач до суду не надав, а відповідні обставини в процесі розгляду справи за наявних матеріалів справи не встановлені, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості на підставі ст. 625 ЦК України. Водночас, доводи представника відповідачів щодо неможливості застосування положень ст. 625 ЦК України на задавнену вимогу не знайшли свого підтвердження, оскільки в даній справі заочним рішенням суду від 17.05.2019 вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у відповідному розмірі, із зазначенням повного розміру заборгованості з урахуванням заборгованості за тілом кредиту, простроченої заборгованості по процентах за користування кредитом, відповідно цей розмір, визначений у гривнях, і є сумою основного боргу та базою для застосування ст. 625 ЦК України. Статтею 76 ЦПК України\~визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц). Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ). Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed