Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-11 00:00:00

05.09.2024 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: - розірвати Договори №СМ-040 від 16.07.2023 року та №СМ-056 від 31.08.2023 року, які укладені між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] . - стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договорами №СМ-040 від 16.07.2023 року та №СМ-056 від 31.08.2023 року в розмірі 58 999 (п`ятдесят вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 00 копійок; - стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 20 000 гривень 00 копійок. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що між сторонами були укладені договори №СМ-040 від 16.07.2023 року та №СМ-056 від 31.08.2023 року. Після підписання вказаних договорів та отримання грошових коштів відповідач не виконав жодних робіт. А тому оскільки відповідач не виконав власні зобов`язання у строки, визначені договорами, позивач просить розірвати укладені з відповідачем договори та стягнути з відповідача на користь позивача отримані ним кошти. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзив на заявлені вимоги до суду не направив. Разом з тим, відповідно до положень ч.1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів для розгляду справи по суті, а також те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ст.223, ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, продовжив слухання справи у відсутність відповідача та заочний розгляд справи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши представника позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як визначено ч.1 ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду (ч.1 ст.846 ЦК України). Частина 2 статті 849 ЦК України визначає, що якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника (ч.3 ст.849 ЦК України). Замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору (ч.4 ст.849 ЦК України). Крім того, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: 3) виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; 17) послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; 22) споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Частина 1 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. Як встановлено судом, 16.07.2023 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] (далі - Підрядник) та [PERSON] (далі - Замовник) був укладений Договір №СМ-040 за умовами якого Підрядник взяв на себе зобов`язання якісно та у встановлений договором термін виконати монтажні, оздоблювальні роботи, роботи з ПВХ конструкцій, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а саме: заміна труб водопостачання, заміна труб каналізації, укладання плитки у ванній та туалеті. Згідно з умовами п. 3.1 Договору, сума договору складає 84 410,00 грн. На виконання умов п.3.4 зазначеного договору позивач сплатила 16.07.2023 року 29 999,00 грн. та 22.07.2023 року - 29 000,00 грн., що підтверджується дублікатами чеків. Сторони домовились та визначили в п.4.1 та 4.2 Договору, Підрядник зобов`язується виконати комплекс монтажних та оздоблювальних робіт протягом 20 робочих днів з моменту початку виконання робіт, тобто з 03.08.2023 року. Крім того, 31.08.2023 року між сторонами був укладений Договір №СМ-056 за умовами якого відповідач зобов`язався виконати монтажні, оздоблювальні роботи, роботи з ПВХ конструкцій, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а саме: зовнішнє утеплення фасаду, відповідно до Додатку №1 до цього Договору з вказівками Замовника. Згідно з п.3.1 Договору, вартість робіт складає 86 940,00 грн. Як домовились сторони та визначили в п.4.1 Договору, підрядник зобов`язався виконати комплекс монтажних та оздоблювальних робіт протягом п`яти робочих днів з моменту початку виконання робіт. Позивач не надала доказів на підтвердження сплати коштів на виконання умов зазначеного договору. Як зазначила позивач в позові та представник позивача в судовому засіданні, відповідач не приступив до виконання робіт, які були передбачені Договорами. В той же час, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів виконання робіт за Договорами та надання Замовнику на підписання акту здачі виконаних робіт, як передбачено п.4.3 Договорів. Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач не приступив до виконання умов договорів та не виконав роботи, які ним мали бути виконані, суд приходить до висновку про розірвання договорів та стягнення з відповідача на користь позивача сплачені позивачем 58 999,00 грн. Щодо вимог позивача про відшкодування 20 000,00 грн. моральної шкоди суд зазначає наступне. Частина 2 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки в судовому засіданні встановлено порушення відповідачем умов договору та невиконання зобов`язань, внаслідок чого позивач тривалий час не має можливості користуватись майном, так як квартира перебуває в непридатному для проживання стані та потребує ремонту; тривале уникнення відповідача від виконання обов`язків за договором призвело до душевних страждань позивача, а тому беручи до уваги характер та обсяг душевних і психологічних переживань позивача, зумовлених неможливістю належного використання її майна, враховуючи необхідність витрачання часу на підшукання інших підрядників для можливості проведення ремонтних робіт, для захисту порушеного права в суді, виходячи із засад розумності, справедливості, виваженості і достатності, вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У відповідності до положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial