Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-09 00:00:00

Представник позивача Литвинець Ю.С., яка діє на підставі Довіреності від 23.08.2023, через підсистему (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідачки на користь позивача залишок надмірно сплачених грошових коштів за період з 01.10.2017 по 31.12.2018 у розмірі 45\~960,01 гривень. Позов обґрунтовує тим, що [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримує пенсію в разі втрати годувальника, призначену відповідно до Закону України № 1058-ІV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Під час перевірки матеріалів пенсійної справи відповідача спеціалістами управління було встановлено факт безпідставного призначення пенсії в разі втрати годувальника, був встановлений факт відсутності необхідних документів померлого годувальника, що призвело до невірного нарахування пенсії. В подальшому розмір пенсії [PERSON] був зменшений, що в свою чергу призвело до її переплати в сумі 45\~960,01 грн. за період з 01.10.2017 по 31.12.2018. Для вирішення питання, щодо отримання переплати відповідачці направлялись листи-запрошення, пропонувалось повернути виявлену переплату шляхом написання заяви, щодо її утримання, або повернення коштів на рахунок управління. На теперішній час пенсіонерка до управління не зверталася, згоду на утримання переплати не надавала, зайво виплачені кошти до Головного управління ПФУ не надходили. На підставі Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2024 вказана справа надійшла в провадження судді Звєздової Н.С. Ухвалою судді від 06.01.2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідачем на позовну заяву відзиву подано не було. Частиною 2 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Під час ухвалення рішення суд у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України повинен вирішити чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримує пенсію в разі втрати годувальника, призначену відповідно до Закону України № 1058-ІV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Згідно з роздруківкою [PERSON] за період з 01.10.2017 по 31.12.2018 виплачувалась пенсія в разі втрати годувальника. Позивач в позовні заяві посилається на той факт, що під час перевірки матеріалів пенсійної справи відповідачки спеціалістами управління було встановлено факт відсутності необхідних документів померлого годувальника у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби», що призвело до невірного нарахування пенсії. На підставі вищезазначеного у відповідачки за період з 01.10.2017 по 31.12.2018 утворилась переплата в сумі 45\~960,01 грн. Згідно з ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне і пенсійне страхування», суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Відповідно до ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Так, згідно із ч. 1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналась або могла дізнатись про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає за допущене нею погіршення майна. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. При цьому, у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Такий правовий висновок щодо застосування статті 1215 ЦК України викладений в постановах Верховного Суду України, зокрема, в: Постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13; Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14; Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2018 року у справі № 556/1231/17; Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2018 року у справі № 174/404/16-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 753/15556/15-ц. Таким чином, переплачені суми пенсії можуть бути утримані позивачем лише за умови зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних. Така недобросовісність може проявлятися у несумлінному ставленні до виконання власних обов`язків, зловживанні правом у власних інтересах або в інтересах третіх осіб тощо. Отже, повернення надмірно сплачених сум пенсій, соціальної допомоги тощо можливе шляхом стягнення таких сум лише у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини особи, зокрема, у випадку надання нею недостовірних (явно неправильних) даних, тобто у випадку недобросовісної поведінки набувача. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано суду достатніх доказів на підтвердження наявності в діях відповідачки недобросовісності та окремо судом наявність такої не встановлено, оскільки розмір пенсії нараховувався спеціалістами Головного управління ПФУ, а їх неналежне виконання своїх обов`язків ніяким чином не впливає на дії відповідачки. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 7 ст.81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. З огляду на те, що позов не підлягає задоволенню, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд залишає судові витрати позивача за ним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed