Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-09 00:00:00

Представник заявника - адвокат Онопко В.С. звернувся до Червонозаводського районного суду м. Харкова із заявою про встановлення факту постійного проживання заявниці на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991. Заява обґрунтована тим, що [PERSON] народилася [INFO] в м. Старий Ікан Туркистанського району Чикменської області Казахської РСР. Наприкінці 1970-х років вона разом зі своєю матір`ю [PERSON] переїхали до м. Луганська (колишня назва Ворошиловград) Української РСР, де навчалася у школі та у вищому навчальному закладі. Після її переїзду з Казахстану до України сталася плутанина в написані її прізвища та в документах почали писати її прізвище як « [PERSON] ». Десь наприкінці 1987 року [PERSON] познайомилася зі своїм майбутнім чоловіком, [PERSON] та переїхала до міста Харкова. 11 червня 1988 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Ленінським відділом РАЦСу м. Харкова, актовий запис №352. \~ \~ \~ \~Після укладення шлюбу прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] . \~ \~ \~ \~Згідно даних, які містять на першій сторінці форми №1 зазначено, що [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] . Крім того, в зв`язку зі зміною прізвища 16.09.1988р. [PERSON] отримала новий паспорт серії [NUMBER] , виданий Ленінським РОВД м. Харкова, замість паспорта серії [NUMBER] , виданого 13.09.1984р. Троїцьким РОВД Ворошиловградської області. В шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] , [INFO] . Згідно архівної довідки від 28.10.2024 р. № НАС-06-К/45-21, виданої «Адміністративно-господарською службою» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця», у наказах начальника Харківської автобази Південної залізниці з особового складу значиться: « [PERSON] зачислить на работу диспетчером Харьковской автоколоны с 11 марта 1990 года (приказ №25-К от 07.03.1990). Уволить с 05 июня 1992 года (приказ № 123-К от 05.06.1992)». Згідно архівної довідки від 23.09.2024р. №НАС-06-К/39-21, виданої «Адміністративно-господарською службою» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця», у наказах головного лікаря Дорожньої клінічної лікарні м. Харків Південної залізниці з особового складу значиться: « [PERSON] зачислить с 19 марта 1993 года (приказ №14 от 04.03.1998) перевязочной санитаркой урологического отделения. Уволена по переводу в ДКБ №1 с 31 октября 1993 года (приказ №91 от 24.11.1993р.) в связи с реоргонизацией больницы». У наказах головного лікаря Дорожньої клінічної лікарні №1 м. Харків Південної залізниці з особового складу значиться: « [PERSON] зачислить на должность санитарки урологического отделения с [INFO] (приказ №04 от 08.11.1993). Уволить с 21 декабря 1994 года (приказ №103 от 23.12.1994)» . Життя між [PERSON] та [PERSON] не склалося, чоловік постійно ображав її, виганяв з дому, вчиняв сварки, внаслідок чого змушена була піти з дому. [PERSON] погрожував [PERSON] , що донька залишиться проживати разом з ним, він позбавить її батьківських прав і вона не зможе бачитись з [PERSON] . Для підтвердження своїх слів він звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23.12.1994р. було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 11 червня 1988 року у Ленінському відділі РАЦСу м. Харкова, актовий запис №352. Як убачається з мотивувальної частини рішення судом було встановлено, що з жовтня 1994 року подружжя разом не проживають та спільного господарства не ведуть. Через погрози вже колишнього чоловіка [PERSON] вимушена була переховуватися разом з донькою. 12.12.1995р. [PERSON] була знята з реєстраційного обліку за [ADDRESS] , що підтверджується другою сторінкою форми 2. Наприкінці 1999 року втратила усі належні їй документи, однак через побоювання, що колишній чоловік може відслідкувати її місце проживання та забрати доньку, вона не зверталася до відповідних органів з метою відновлення документів. За таких обставин, вищевказані докази підтверджують факт постійного проживання [PERSON] на території України як станом на 24.08.1991р., так і станом на 13.11.1991р. У вересні 2024 року [PERSON] зверталася до Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області стосовно отримання паспорту громадянки України, однак їй було роз`яснено, що для цього їй потрібно звернутися до суду з метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року. Таким чином, встановлення факту постійного проживання на території України необхідне заявникові для звернення до органів Державної міграційної служби України з метою встановлення належності до громадянства України та в подальшому оформлення паспорта громадянина України. У заявниці немає будь-якої іншої можливості, аніж в судовому порядку, встановити факт її постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). У судовому засіданні представник заявника адвокат Онопко В.С. заяву підтримав та просив її задовольнити, стверджував, що станом на момент проголошення незалежності України - 24.08.1991 року та станом на момент набрання чинності ЗУ «Про громадянство України» - 13.11.1991 року [PERSON] проживала на території України. Заявник [PERSON] заяву підтримала та просила її задовольнити. Представник заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Барабаш С.В., в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення заяви [PERSON] . Вислухавши заявника, представника заявника та представника заінтересованої особи, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що заява [PERSON] підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] в м. Старий Ікан Туркистанського району Чикменської області Казахської РСР., що підтверджується свідоцтвом про народження. 11 червня 1988 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Ленінським відділом РАЦСу м. Харкова, актовий запис №352. \~ \~ \~ \~Після укладення шлюбу прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23.12.1994р. було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 11 червня 1988 року у Ленінському відділі РАЦСу м. Харкова, актовий запис №352, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрації шлюбу та підтвердження дошлюбного прізвища. Згідно даних, які містять на першій сторінці форми №1 зазначено, що [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку зі зміною прізвища 16.09.1988р. [PERSON] отримала новий паспорт серії [NUMBER] , виданий Ленінським РОВД м. Харкова, взамін паспорта серії [NUMBER] , виданого 13.09.1984р. Троїцьким РОВД Ворошиловградської області. В шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 31.08.2024 виданого повторно. 12.12.1995р. [PERSON] була знята з реєстраційного обліку за [ADDRESS] , що підтверджується другою сторінкою форми 2. Згідно архівної довідки від 28.10.2024 №НАС-06-К/45-21, виданої «Адміністративно-господарською службою» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця», у наказах начальника Харківської автобази Південної залізниці з особового складу значиться: « [PERSON] зачислить на работу диспетчером Харьковской автоколоны с 11 марта 1990 года (приказ №25-К от 07.03.1990). Уволить с [INFO] )» . Згідно архівної довідки від 23.09.2024р. №НАС-06-К/39-21, виданої «Адміністративно-господарською службою» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця», у наказах головного лікаря Дорожньої клінічної лікарні м. Харків Південної залізниці з особового складу значиться: « [PERSON] зачислить с 19 марта 1993 года (приказ №14 от 04.03.1993) перевязочной санитаркой урологического отделения. Уволена по переводу в ДКБ №1 с 31 октября 1993 года (приказ №91 от 24.11.1993р.) в связи с реоргонизацией больницы» . У наказах головного лікаря Дорожньої клінічної лікарні №1 м. Харків Південної залізниці з особового складу значиться: « [PERSON] зачислить на должность санитарки урологического отделения с [INFO] (приказ №04 от 08.11.1993). Уволить с 21 декабря 1994 года (приказ №103 от 23.12.1994)». У вересні 2024 року [PERSON] зверталася до Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області стосовно отримання паспорту громадянки України, однак їй було роз`яснено, що для цього їй потрібно звернутися до суду з метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України "Про громадянство України"). Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України "Про громадянство України" і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України" особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України "Про громадянство України" визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Отже, на підставі статті 8 Закону України "Про громадянство України" встановлюється набуття громадянства України. Відповідно до підпункту "а" пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону "Про громадянство України", що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт "в" пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду). Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство України" і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що заявником [PERSON] доведено факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та на момент набрання чинності Законом України « Про громадянство України (13 листопада 1991 року), тому заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Задоволення заяви не порушує прав, свобод та інтересів заінтересованих осіб та інших осіб.

Outcome: approved