Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-30 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача. 06.01.2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в розмірі 60 000,00 грн, та стягнення витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 21\~000, 00 грн. Позов мотивовано тим, що вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.10.2024 року [PERSON] визнаний винуватим ч.2\~ст.125 КК України. По даному кримінальному провадженню позивач [PERSON] визнаний потерпілим. Внаслідок скоєного злочину позивачу [PERSON] завдано моральної шкоди, що виразилося в фізичних та душевних стражданнях, а саме: внаслідок завдання йому ножового поранення [PERSON] відчув біль в області плеча, зазнав хірургічного втручання; на даний момент постійно відчуває біль та дискомфорт в області плеча, що позбавляє його можливості повноцінно займатися спортом. Крім того, [PERSON] постійно перебуває в стані стресу та психічного напруження, так як припускає, що [PERSON] зможе повторно скоїти аналогічний злочин щодо нього. Завдану моральну шкоду позивач оцінив у 60\~000,00 грн, яку просив стягнути з відповідача. Крім того, просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу адвоката в загальній сумі 21\~000,00 грн. 21.01.2025 року через канцелярію суду відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, зміст якого зводиться до того, що конфлікт, внаслідок якого [PERSON] наніс [PERSON] тілесне ушкодження, спровоковано останнім. При розгляд кримінального провадження [PERSON] щиро розкаявся у вчиненому та вибачився перед потерпілим. Витрати на правову допомогу адвоката не конкретизовані. В задоволенні позову просить суд відмовити в повному обсязі. Пояснення осіб, що з`явилися, в судовому засіданні. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Свида О.Г. в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у такому. Адвокат Свида О.Г. пояснив, що заявлені стороною позивача до стягнення витрати на правову допомогу адвоката в загальній сумі 21\~000, 00 грн. складаються з витрат на правову допомогу адвоката (представництво інтересів потерпілого [PERSON] ) у кримінальному провадженні №12024078030000697 та з витрат на правову допомогу адвоката у справі, що розглядається. Представник відповідача адвокат Горінецький О.Й. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав, викладеному у відзиві; втім в ході судового розгляду змінив позицію та повідомив про визнання позову в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 20\~000, 00 грн. та в частині стягнення витрат на правову допомогу адвоката в сумі 10\~000, 00 грн. Інші процесуальні дії у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.01.2025 року дана справа передана для розгляду судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Голяні О.В. 07.01.2025 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що сектором дізнання Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області здійснювалося розслідування кримінального провадження №12024078030000697, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.07.2024 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 09.07.2024 року. Підставою внесення\~зазначених відомостей\~до ЄРДР\~відповідно наданого\~витягу стало\~те,\~що «08.07.2024 року надійшла заява [PERSON] про те, що невідома особа чоловічої статі перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , нанесла заявнику тілесні ушкодження, а саме: поріз лівого плеча предметом, схожим на ніж». Згідно з вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.10.2024 року [PERSON] засуджений за вчинення кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.2\~ст.125, ч.2 ст.263 КК України. Вирок набрав законної сили 12.11.2024 року. Зазначеним вироком суду встановлено, що «8.07.2024 року приблизно о 14:05 год. [PERSON] , перебуваючи у приміщенні магазину «Автол», який розташований за адресою [ADDRESS] , де із потерпілим [PERSON] , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, в ході конфлікту [PERSON] , шляхом фізичного впливу та з метою заподіяння шкоди здоров`ю [PERSON] , реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, спрямованим па заподіяння шкоди здоров`ю [PERSON] , перочинним ножем, який тримав у в правій руці, наніс останньому один удар в область верхньої третини лівого плеча, чим спричинив [PERSON] тілесні ушкодження у вигляді: колото-різаної рани верхньої третини лівого плеча (ножове), які потягли за собою розлад здоров`я тривалістю понад 6 (шість) днів, але не більше, як три тижні (21 день), і за цією ознакою, згідно п.2.3.3 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 року, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я». Інтереси потерпілого [PERSON] у кримінального провадженні №12024078030000697 представляв адвокат Свида О.Г. на підставі угоди про надання правових послуг б/н від 02.08.2024. Пунктом 2.2. угоди передбачений розмір гонорару адвоката в сумі 21\~000, 00 грн. Сума гонорару в розмірі 21\~000, 00 грн. прийнята адвокатом Свидою О.Г. від клієнта [PERSON] 02.08.2024, підтвердження чого є квитанція серії ААІ № 502959. Оцінка суду. Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.10.2024 встановлена винуватість відповідача [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2\~ст.125 КК України, та заподіяння шкоди позивачу, а тому відповідно до частини шостої\~статті 82 ЦПК\~вказаний вирок є обов`язковим для суду, який в даній ситуації розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, а саме: в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 /95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Згідно із частиною сьомою\~статті 128 Кримінального процесуального кодексу України\~особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. В свою чергу, статтями\~22,\~1166 Цивільного кодексу України\~(далі\~ЦК) встановлені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, при наявності яких у особи настає відповідальність за її заподіяння, а\~статтею 1177 ЦК\~передбачена можливість відшкодування (компенсації) шкоди особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. В правовідносинах, що склалися між сторонами має місце заподіяння шкоди, яка завдана кримінальним правопорушенням (злочином). Статтями 23, 1167 ЦК України встановлені загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, при наявності яких у особи настає відповідальність за її заподіяння. Суд наголошував вище, що заподіяна шкода сталася внаслідок протиправних дій відповідача, а тому наявні підстави для відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає з урахуванням характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач (береться до уваги те, що шкода заподіяна кримінальним правопорушенням (проступком), тривалість відновлювального періоду, стан здоров`я потерпілого, його вік, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідних для відновлення попереднього стану (оскільки шкода була заподіяна здоров`ю потерпілого, яке відповідно до статті 3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю), а також виходячи із принципу справедливості та розумності. Ураховуючи, що відповідачем допущено порушення прав позивача, тому суд погоджується з доводами позивача про завдання йому моральної шкоди. У той же час суд вважає, що достатньою сумою для відшкодування моральної шкоди є 25\~000\~грн., яку слід стягнути з відповідача на користь позивача. Щодо позовних вимог в частині стягнення процесуальних витрат у кримінальному провадженні Статтею 127 КПК України визначено, що підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення.\~Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння (частина перша статті 128 КПК України). Згідно з положеннями частини п`ятої-сьомої статті 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.\~Відмова у позові в порядку цивільного, господарського або адміністративного судочинства позбавляє цивільного позивача права пред`являти той же позов у кримінальному провадженні.\~Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. За приписами статті 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.\~У разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення суд відмовляє в позові.\~У разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 118 КПК процесуальні витрати складаються із витрат на правничу допомогу. Так, процесуальні витрати - це передбачені кримінальним процесуальним законом затрати, які виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, понесені органами досудового розслідування, прокуратури і суду та іншими учасниками кримінального провадження. Умовно їх можна поділити на: витрати, які учасник кримінального провадження несе самостійно та витрати, які здійснюються за рахунок Державного бюджету України. Компенсація процесуальних витрат особам, які залучаються у кримінальне провадження, перш за все є важливою гарантією повноти встановлення обставин справи, забезпечує реалізацію принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів, захищає права осіб, що здійснюють у кримінальному судочинстві покладені на них процесуальні обов`язки. В основі механізму відшкодування процесуальних витрат лежать правовідносини між суб`єктами, що в різних процесуальних статусах залучаються у провадження та несуть у зв`язку з цим витрати, і посадовими особами та органами, які зобов`язані компенсувати зазначені витрати за рахунок публічних або приватних коштів. При цьому питання розподілу таких витрат повинно вирішуватися індивідуально у кожному кримінальному провадженні з урахуванням всіх обставин їх виникнення, підстав завершення кримінального провадження та судового розгляду. Питання щодо процесуальних витрат суд вирішує з додержанням правил, визначених у главі 8 КПК України. Частиною другою статті 120 КПК України передбачено, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження. У разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати (частина перша статті 124 КПК України). Статтею 126 КПК України визначено, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.\~Сторони кримінального провадження, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі мають право оскаржити судове рішення щодо процесуальних витрат, якщо це стосується їхніх інтересів. З аналізу положень кримінального процесуального закону, які регулюють питання розподілу та стягнення процесуальних витрат, слідує, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, а на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. При цьому суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. Судове рішення, у якому суд вирішує обвинувачення по суті, викладається у формі вироку.\~Судове рішення, у якому слідчий суддя, суд вирішує інші питання, викладається у формі ухвали (частина перша, друга статті 369 КПК України). Згідно з пунктом 13 частини першої статті 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання: на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі. Наведена норма узгоджується з положеннями пункт 2 частини четвертої статті 374 КПК України, котрою врегульовано вимоги до змісту вироку. Вимоги до змісту ухвали містяться в статті 372 КПК України. У пункті 6.19. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справа № 925/1196/18 (провадження № 12-153гс19), зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц (провадження № 14-400цс18), пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19), пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19)). Близький за змістом висновок про те, що вимога про стягнення процесуальних витрат повинна розглядатися в порядку КПК України, і ці витрати не вважаються збитками у розумінні статті 22 ЦК України, міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 478/2586/16-ц (провадження № 14-155цс19). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц (провадження № 14-400цс18) викладено такий висновок щодо застосування норм права: «43. Суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою (частина перша статті 126 КПК України). Ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, зокрема, про те, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі (пункт 13 частини першої статті 368 КПК України). 44. Сторони кримінального провадження, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі мають право оскаржити судове рішення щодо процесуальних витрат, якщо це стосується їхніх інтересів (частина друга статті 126 КПК України). 45. Питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується, у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17 (провадження № 13-47кс20) викладено такий висновок щодо застосування норм права: «КПК України не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком. Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Невирішення питання про розподіл процесуальних витрат не може бути єдиною підставою для скасування прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень, оскільки не є істотним порушенням вимог КПК та не впливає на вирішення питання кримінально-правової кваліфікації, доведеності винуватості і призначення покарання. Вирішення питання про розподіл процесуальних витрат полягає у висновку суду про стягнення або відмову у стягненні певної грошової суми, яка є процесуальними витратами у розумінні КПК. Залишення клопотання учасника провадження про розподіл процесуальних витрат без розгляду не є вирішенням судом питання про розподіл процесуальних витрат. Це питання може вирішити відповідно до положень ч. 5 ст. 534 КПК України суд, який виніс рішення без вирішення питання про розподіл процесуальних витрат». Узагальнено зазначені позиції Верховного Суду можна сформулювати таким чином, що питання про розподіл процесуальних витрат має бути вирішено в порядку кримінального судочинства при ухваленні будь-якого рішення, яким закінчується розгляд справи; процесуальні витрати не можуть бути відшкодовані в порядку цивільного судочинства і, таким чином, правила частини сьомої статті 128 КПК України, які дають можливість пред`явити позов у разі залишення його без розгляду, не поширюються на процесуальні витрати. Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України», заява № 55339/07), З огляду на зазначене, позивач не позбавлений на даний час можливості звернутись за вирішенням питання стягнення на його користь з відповідача процесуальних витрат (витрат на правничу допомогу), понесених ним у кримінальній справі, в порядку кримінального судочинства, зокрема в порядку виконання судових рішень, передбаченому КПК України. Близький за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суду від 18 грудня 2024 року у справі № 607/14298/20 (провадження № 51-3578км23) Таким чином, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні. Щодо стягнення витрат на правову в справі, що розглядається \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. \~ \~ \~ \~На думку\~суду,\~сторона позивача\~при розгляді\~даної справи\~зробила заяву\~на компенсацію\~витрат на\~правничу допомогу\~в цивільному\~процесі,\~однак не\~зазначила конкретний\~розмір гонорару\~ адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, та не подала докази, що підтверджують розмір цього гонорару, а тому суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що в порядку ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази,\~які підтверджують точний розмір понесених нею судових витрат до закінчення розгляду справи, суд, за заявою такої сторони, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. В такому разі судом призначається ще одне судове засідання, яке має бути проведено не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог, за результатом якого ухвалюється додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 кодексу (ч. 2, 3 ст. 246 ЦПК). Вирішення питання щодо судового збору Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6ст.142 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.п. 2, 6 ч. 1ст.5Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи; у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. \~ \~ \~ \~Зважаючи на пріоритет захисту прав та інтересів осіб, які постраждали внаслідок злочинної діяльності, Верховний Суд сформував сталу судову позицію, яка полягає в тому, що цивільні позивачі в кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору за подання позовів про відшкодування\~будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення, незалежно від об`єкта посягань, що підтверджується постановами, які винесені у справах\~№644/7193/17,\~№619/1425/15-к. На думку суду, зазначена позиція розповсюджується і на справи про відшкодування шкоди в рамках цивільного провадження. \~ \~ \~ \~Таким чином, позивач при зверненні до суду з позовною вимогою про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, звільнений від сплати судового збору, а тому суд вважає за необхідне відповідно до ст.141 ЦПК України стягнути судовий збір у розмірі 1\~211,20 грн. з відповідача на користь держави. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: partial