Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

Позивач у грудні 2024 року звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до відповідача про поділ майна подружжя. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилалась на те, що 28.05.1994 між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, що підтверджується штампом в паспортах сторін. В подальшому сторонами шлюб було розірвано, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 07.10.2023. Неповнолітніх дітей у сторін по справі немає. Позивач та відповідач з 2023 року не проживать разом. Протягом спільного життя, спільної праці та виховання дітей сторони набули (побудували) майно, а саме: житловий будинок, [ADDRESS] , площею 113,80 кв.м. з надвірними спорудами, право власності на який зареєстровано за відповідачем 06.06.2008 та земельну ділянку, площею 0,0992 га, яка розташована [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за відповідачем на підставі державного акту, виданого 26.11.1998. Вказане майно зареєстровано за відповідачем у справі, а тому з метою захисту інтересів позивача, враховуючи сімейне законодавство України, позивач вважає за необхідне здійснити поділ спільного майна подружжя. У зв`язку з викладеним, позивач просить суд: 1. Визнати об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача: житловий будинок, [ADDRESS] , площею 113,80 кв.м. з надвірними спорудами, та земельну ділянку, площею 0,0992 га, яка розташована [ADDRESS] . 2. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину: житлового будинку, [ADDRESS] , площею 113,80 кв.м. з надвірними спорудами та земельної ділянки, площею 0,0992 га, яка розташована [ADDRESS] . Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08.01.2025 відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено її підготовчий розгляд. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позову. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Відповідно ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідившиа матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За змістом ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, даною нормою закону встановлена презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано, про що 07.10.2023 складено відповідний актовий запис №325, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу від 07.10.2023. За час перебування у шлюбі, сторонами було набуто наступне нерухоме майно: житловий будинок, [ADDRESS] , площею 113,80 кв.м. з надвірними спорудами, право власності на який зареєстровано за відповідачем 06.06.2008 та земельну ділянку, площею 0,0992 га, яка розташована [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за відповідачем на підставі державного акту, виданого 26.11.1998. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. За загальним правилом, визначеним ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов: визнання їх усіма учасниками справи та відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Враховуючи викладене, суд вважає, що визнання відповідачкою позову не суперечить закону та не порушує прав та інтересів інших осіб, в даному випадку таке визнання позову відповідає вимогам закону, а тому вимоги позивача є обґрунтованими. Відповідно до ч. ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved