Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в Рівненський міський суд Рівненської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , фізичної особи-підприємця [PERSON] , згідно якої з урахуванням уточнення позовних вимог просить суд: - відновити становише, яке існувало до порушення, шляхом повернення транспортного засобу марки BMW, модель X5, 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] , ДНЗ [NUMBER] у спільну сумісну власність Відповідача-1 - [PERSON] , РНОКПП - [NUMBER] та Відповідача-2 - [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , стягнувши з них на користь Відповідача - 3 - [PERSON] , РНОКІ: [NUMBER] , грошову суму в розмірі 49000 грн. (сорок дев`ять тисяч гривень). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.08.2023 [PERSON] відповідно до письмової розписки було передано у позику [PERSON] грошові кошти в сумі 6 000 доларів США (шість тисяч доларів США), терміном на 2 місяці - до 01.11.2023, зі сплатою 7 відсотків в місяць (420 доларів США) за користування позикою. 29.08.2023 цій же особі - [PERSON] , згідно з письмовою розпискою було передано у позику грошові кошти в сумі 4 000 доларів США (чотири тисячі доларів США), терміном повернення до 01.12.2023, зі сплатою 8 відсотків в місяць (320 доларів США) за користування позикою. На підтвердження укладення договорів позики та їхніх умов, факту отримання грошових коштів, [PERSON] надав відповідні письмові розписки від 25.08.2023 та 29.08.2023. Оскільки, [PERSON] офіційно перебуває з 06.06.1992 у шлюбі із [PERSON] та отримання грошових коштів було в інтересах сім`ї, відтак відповідачем є також дружину [PERSON] - [PERSON] . Станом на день подання позовної заяви до суду, а це вже більше року з моменту отримання коштів, враховуючи поведінку [PERSON] , який не повернув позики у визначені терміни, тривалий час ігнорує вимоги позивача про повернення сум боргу, уникає зустрічей, дає позивачу реальні підстави вважати, що останній позичені кошти взагалі повертати не збирається, і це змушує його звертатись з даним позовом до суду. Як стверджує позивач у своїй позовній заяві [PERSON] систематично укладає договори позики з різними особами та не повертає кошти. Вищевказані обставини щодо систематичних фактів отримання [PERSON] грошових коштів у борг - позику, та їх подальшого не повернення, свідчать про шахрайські дії останнього, у зв`язку із чим позивачем було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення [PERSON] за ознаками злочину передбаченого ч.4 ст.190 КК України, яка була зареєстрована у ЄРДР за №12024181010000535 від 27.02.2024. Після спливу строку повернення боргів за договорами позики від 25.08.2023 року та 29.08.2023 року (повернення до 01.11.2023 року та 01.12.2023 року відповідно), дружина - титульний власник автомобіля - [PERSON] , після 12 років володіння транспортним засобом, здійснила його відчуження, шляхом укладення Договору комісії №7162/24/000014 від 03.01.2024 року укладеного між нею та - ФОП [PERSON] . На наступний день, тобто 04.01.2024 року ФОП [PERSON] - Суб?єкт господарювання, що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу, та перебуває на обліку в ГСЦ МВС за реєстраційним №7162 від 15.01.2025 року здійснила відчуження даного транспортного засобу на користь відповідача - [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу 7162/24/000016 від 04.01.2024. Вважає що спірні Договори, зокрема Договір комісії №7162/24/000014 від 03.01.2024 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] та Договір купівлі-продажу транспортного засобу 7162/24/000016 від 04.01.2024р. між ФОП [PERSON] та [PERSON] спрямовані на фіктивний перехід права власності на даний транспортний засіб, з метою уникнення цивільної відповідальності за борговими зобов?язаннями подружжя, що згідно із статтею 234 ЦК України є підставою для визнання його недійсним та застосування правового наслідку визнання фіктивного правочину недійсним - відновлення становища, що існувало до порушення, передбаченого пунктом 4 частини 2 статті 16 ЦК України шляхом повернення транспортного засобу у власність [PERSON] . Ухвалою суду від 26.09.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 03.12.2024 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив таке. 25.08.2023 [PERSON] відповідно до письмової розписки було передано у позику [PERSON] грошові кошти в сумі 6 000 доларів США (шість тисяч доларів США), терміном на 2 місяці - до 01.11.2023, зі сплатою 7 відсотків в місяць (420 доларів США) за користування позикою. 29.08.2023 цій же особі - [PERSON] , згідно з письмовою розпискою було передано у позику грошові кошти в сумі 4 000 доларів США (чотири тисячі доларів США), терміном повернення до 01.12.2023, зі сплатою 8 відсотків в місяць (320 доларів США) за користування позикою. [PERSON] здійснила відчуження транспортного засобу марки BMW X5 2011 року випуску, днз [NUMBER] шляхом укладення Договору комісії №7162/24/000014 від 03.01.2024 з ФОП [PERSON] 04.01.2024 року ФОП [PERSON] на підставі вказаного договору комісії здійснила відчуження даного транспортного засобу на користь відповідача - [PERSON] згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу 7162/24/000016 від 04.01.2024. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь який час. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, як на підставу своїх вимог, посилається на те, що борг за договорами позики є спільним боргом подружжя, оскільки грошові кошти отримані в інтересах сім`ї. Суд завертає увагу, що для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Так, у статті 60 СК України закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19). Слід вказати, що з тексту договорів позики від 25.08.2023 та 29.08.2023 слідує, що що стороною договорів є позивач та відповідач [PERSON] , який підтверджував отримання ним сум у борг на власні потреби з обов`язком їх повернення, інших даних, а також підпису відповідачки [PERSON] боргові розписки не містять. Доказів на підтвердження того, що [PERSON] була обізнана про договір позики та не заперечувала проти такої позики, а також те, що кошти отримані [PERSON] за договорами позики, останнім використані та витрачені в інтересах сім`ї, не надано. Договори позики (розписки) від 25.08.2024 та 29.08.2024 були укладені між позивачем та відповідачем [PERSON] , як учасником зобов`язальних правовідносин, а встановлені обставини у справі не підтверджують, що кошти за договорами позики були надані та використані в інтересах сім`ї, Щодо доводів представника позивача про те, що спірні договори були спрямовані на фіктивний перехід права власності на транспортний засіб з метою уникнення цивільної відповідальності за борговими зобов?язаннями подружжя слід вказати, що як зазначив Верховний Суд у справі №524/5846/17 сам по собі момент вчинення оспорюваних правочинів (до ухвалення судового рішення про стягнення коштів на погашення сплачених боргів) як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочини як такі, що вчинені на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення в майбутньому. У цій справі Верховний Суд зазначив також, що сам по собі факт укладення спірних правочинів між близькими родичами не є беззаперечним доказом його фіктивності та відсутності наміру створення правових наслідків. За змістом правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року, від 23 серпня 2017 року у справі №306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Позивачем не надано доказів того, що при укладенні спірних договорів дії сторін договорів були направлені виключно для мети приховання майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. Станом на час укладення оспорюваних договорів були відсутні будь-які обмеження щодо розпорядження [PERSON] належногоїй майна на власний розсуд, майно не мало жодних обтяжень, не перебувало ні під арештом, ні під заставою, також не існувало ані вимоги щодо виконання ним будь-яких зобов`язань, ані рішення суду про стягнення боргу. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, з сукупності викладеного вище слідує, що позовні вимоги є необґрунтованими, обставини покладенні в основу позову не підтверджуються долученими до позову доказами, а позивачем не надано суду інших доказів на підтвердження обґрунтованості позову, тобто позов є необґрунтованим, а відтак не підлягає задоволенню. При цьому інші доводи, викладені позивачем у позовній заяві не спростовують висновків суду про необґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для відмови у задоволенні позові. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору необхідно залишити за позивачем. Крім того, згідно з ч.9 ст.158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. За приписами ч.10 ст.158 ЦПК України, заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили рішенням суду. Враховуючи, що судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову, суд на підставі вимог ч.9 ст.158 ЦПК України, приходить до висновку про необхідність скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 24.09.2024.

Outcome: dismissed