Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , в особі представника адвоката Поляка П.П., звернулися до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом. Посилаються на те, що [INFO] помер їх батько [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку [ADDRESS] . За життя [PERSON] заповіту на житловий будинок не залишав, а тому відкрилася спадщина за законом. Спадкоємцями І черги спадкування за законом крім позивачів є [PERSON] , [PERSON] . Зазначають, що від спадщини вони не відмовились, оскільки на момент смерті [PERSON] проживали разом з ним, а тому вважаються такими, що спадщину прийняли вчасно. З метою оформлення спадщини, [PERSON] та [PERSON] звернулися до нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на згаданий будинок, однак у його видачі нотаріусом було відмовлено, оскільки вони пропустили встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини, а також відсутній факт прийняття ними спадщини. Саме тому, вони змушені в судовому порядку визнавати право власності на спадщину. Позивачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, їх представник адвокат Поляк П.П. в судовому засіданні вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказав, що дійсно він є спадкоємцем майна після смерті батька [PERSON] , як за заповітом так і за законом. У встановлений строк він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом та нотаріусом видано свідоцтво про право власності на спадкове майно, а саме на дві замельні ділянки. Щодо оформлення спадщини на житловий будинок за законом, він ще не оформляв. Вказав, що після смерті батька спадкоємцями є п`ятеро його дітей, а саме він, позивачі, та дві сестри, тому кожному з них належить рівна частка батькового будинку. В житловому будинку, який належав батьку, спочатку проживали мама з татом, а після смерті матері, батько залишився проживати один. Одна сестра проживає за кордоном, інша в селі з своєю сім`єю. Також один брат з своєю сім`єю проживають в м. Чернівці, а інший в с. Мамаївці. В свою чергу він три рази на тиждень провідував батька, доглядав його та після смерті займався похованням, поставив пам`ятник. Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, прийшов до наступного. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Виходячи зі змісту статті 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Судом встановлено, що [INFO] в м.Заліщики Чортківського району Тернопільської області помер [PERSON] , що вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08.12.2022 року. Внаслідок смерті останнього відкрилась спадщина на все належне йому майно, до складу якої входить житловий будинок [ADDRESS] . Спадкоємцями І черги за законом після смерті [PERSON] є його діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Інших спадкоємців немає, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 25/2023. У провадженні приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області Бурдейної Г.П. знаходиться спадкова справа №25/2023 до майна померлого [INFO] [PERSON] , який на момент смерті проживав у житловому будинку за [ADDRESS] , яка заведена на підставі заяви його сина [PERSON] , який оформив спадщину, у вигляді земельних ділянок, після смерті батька [PERSON] на підставі складених заповітів. Житловий будинок [ADDRESS] належав [PERSON] , який помер [INFO] , що вбачається із Свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.04.2005 року. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] після смерті батька [PERSON] , з метою оформлення спадщини, 13.11.2023 року звернулися до приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області Бурдейної Г.П. із заявами видати свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за [ADDRESS] , однак у видачі свідоцтва нотаріусом їм було відмовлено, оскільки вони пропустили шестимісячний строк для прийняття спадщини та відсутній факт прийняття ними спадщини, що вбачається з постанов про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 16.11.2024 року. Для встановлення факту місця проживання на день смерті спадкодавця [PERSON] , його сином [PERSON] було надано відповідну довідку, видану Прилипченським старостинським округом №2 Кострижівської селищної ради Чернівецького району від 13.02.2023 року, вихідний номер 40. Згідно відомостей, що викладені у довідці, третіх осіб, які б перебували на реєстраційному обліку за місцем проживання спадкодавця [PERSON] на день його смерті не зазначено. 13.11.2023 року до приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області Бурдейної Г.П. звернулися [PERSON] , [PERSON] із заяви з проханням видати їм свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок за [ADDRESS] . До заяви останні надали довідку, видану Прилипченським старостинським округом №2 вих. №148 та довідку №390 від 22.09.2023 року, в якій представник Прилипченського старостинського округу №2 просить вважати недійсною вищезгадану довідку про встановлення місця проживання спадкодавця №40 від 13.02.2023, через технічну помилку. Згідно відомостей, що викладені у довідці №148 від 22.09.2023 на день смерті спадкодавця [PERSON] на реєстраційному обліку за місцем проживання останнього зареєстровані його сини [PERSON] (дата реєстрації місця проживання з 10.09.1990 року по даний час) та [PERSON] (дата реєстрації місця проживання з 13.03.1994 року по даний час). Відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановлено статтею 1270 цього Кодексу, він не заявляв про відмову від неї. У постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-2962цс16, Верховний Суд України наводить правовий висновок про те, що згідно із частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України). Згідно із частиною 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина 1 статті 1272 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Таким чином, прийняття спадщини спадкоємцем, є обов`язковою умовою здійснення права на спадщину як за законом, так і за заповітом, а також і права на обов`язкову частку у спадщині. Відповідно до глави 10 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року, Свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком. Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти Таким чином, до спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Відповідно до частини 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Аналіз змісту даної норми свідчить про те, що саме спадкоємець в залежності від власної волі та діючи на власний розсуд, з метою реалізації свого права на спадкування майна спадкодавця, повинен засвідчити своє бажання отримати спадкове майно, для чого приймає спадщину у встановлений законом спосіб. Верховний Суд у постанові № 484/747/17 від 10 січня 2019 року зазначив, що місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Відповідно до частини 10 статті 6 цього ж Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Аналіз наведених законодавчих норм свідчить про те, що проживання в певному місці буде постійним, якщо особа проживала в ньому понад шість місяців протягом року, та при цьому реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, постанови нотаріуса від 16.11.2023 про відмову у вчиненні нотаріальних дій, була обгрунтована тим, що спадкоємці [PERSON] [PERSON] у передбачений чинним законодавством строк не звернулися до нотаріальної контори, із заявами про прийняття спадщини, а надані ним документи, які б свідчили про те, що вони постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є суперечливими і протилежними за змістом тим що знаходяться у спадковій справі. Крім того в судовому засіданні відповідач [PERSON] суду вказав, що як і до і на час смерті батька, з ним ніхто з дітей не проживав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в України покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльність (приватні нотаріуси). Завданнями нотаріату є забезпечення захисту та охорони власності, прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, сприяння зміцненню законності та правопорядку, попередження правопорушень. Нотаріус посвідчує безспірні права та безспірні факти, у наявності яких він може упевнитися безпосередньо або на підставі відповідних документів, а також вчиняє інші дії, спрямовані на юридичне підтвердження та закріплення цивільних прав, щоб запобігти їх можливому порушенню в майбутньому. Виходячи зі змісту частини 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановленого законом, є оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, оскарження нотаріального акту. Оскарження нотаріальної дії можливе, якщо особа вважає, що така дія була вчинена неправомірно. Оскарження ж відмови у такому вчиненні матиме місце у разі, якщо особа вважає, що нотаріус неправомірно відмовив у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до статті 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Таким чином, може відбуватися оскарження нотаріальної дії, відмови у вчиненні нотаріальної дії або ж нотаріального акта. Щодо осіб, що мають право на оскарження, то частина 2 статті 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що право на оскарження нотаріальної дії або відмови в її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відмова у вчиненні нотаріальної дії та оскарження нотаріальної дії або відмови у вчиненні нотаріальної дії регламентується главами 13 і 14 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5. Главою 14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії (частина 3 статті 49 Закону України «Про нотаріат»). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. З матеріалів справи вбачається, що постановами приватного нотаріуса Бурдейної Г.П. відмовлено [PERSON] , [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії як видача їм свідоцтва про право на спадщину за законом, на частку житлового будинку за [ADDRESS] , що належить їхньому батькові [PERSON] , який помер [INFO] , у зв?язку з тим, що вони пропустили шестимісячний строк для прийняття спадщини та відсутній факт прийняття ним спадщини, а вчинення такої нотаріальної дії без визначення йому додаткового строку, достатнього для подання ним заяви про прийняття спадщини або встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на день його смерті, суперечить чинному законодавству України. Як вбачається з обставин справи вказані постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав пропуску строку для прийняття спадщини не оскаржувалась. Частиною першою статті 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, суд зважаючи на вищезазначене зазначає, що дійшов до висновку щодо відмови в задоволенні позову з підстав необхідності звернення позивачів з іншим способом захисту, а саме визначення додаткового строку для прийняття спадщини, оскарження нотаріальної дії. Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів, дають суду право зробити висновок, що позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають до задоволення. На підставі викладеного ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1222, 1241, 1268, 1297 ЦК України, ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Outcome: dismissed