Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-10 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 4/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . В обгрунтування своїх вимог посилалась на наступні обставини. \~ \~ \~ \~28.04.1995 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 17/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з відповідною частиною надвірних будівель. Договір посвідчений державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Лінкевичем Б.А., зареєстрований в реєстрі за №2-1246. \~ \~ \~ \~Житлове приміщення, яке перебуває у власності [PERSON] - частина квартири [ADDRESS] . У цій квартирі знаходиться кімната (площею 10,2 кв.м), яка фактично є квартирою [ADDRESS] і перебуває у постійному користуванні позивача. \~ \~ \~ \~Житлова кімната площею 10,2 м2 складає 4/100 частин житлового будинку. У ній проживав [PERSON] , який помер [INFO] . Після його смерті ніхто не приїжджав та не цікавився цим майном. \~ \~ \~ \~Після смерті сусіда, позивач без будь-яких перешкод відкрито користується зазначеною частиною будинку, що свідчить про добросовісність заволодіння майном та безперервність володіння протягом 22 років. [PERSON] оформила право власності на земельну ділянку під квартирою [ADDRESS] , квартирою [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 1811000000:00:020:0549. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов у повному обсязі та просили його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. \~ \~ \~ \~Відповідачі в судове засідання не прибули. Подали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у заявах позов визнали. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи та надані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд відмовляє в задоволенні позову, з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 17/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з відповідною частиною надвірних будівель, на підставі договору купівлі-продажу від 28.04.1995. \~ \~ \~ \~Згідно інформації КП "Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації" за [PERSON] зареєстровано право власності на 4/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 80). \~ \~ \~ \~Позивач посилається на те, що [PERSON] помер [INFO] . У його власності перебувала частина житлового будинку, яка є кімнатою у квартирі. Інші дві кімнати цієї квартири належать [PERSON] . Склад приміщень квартири підтверджується технічним паспортом (а.с. 26-30). \~ \~ \~ \~Оскільки позивач має вільний доступ до кімнати [PERSON] , вона почала використовувати її для власних побутових потреб. \~ \~ \~ \~Відповідачі у даній справі [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~- є співвласниками будинку за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Відповідач Звягельська міська рада є органом місцевого самоврядування, що представляє інтереси територіальної громади за місцем знаходження спірного майна. \~ \~ \~ \~Позивач посилається на положення ст. 344 ЦК України, як підстави набуття права власності на нерухоме майно. \~ \~ \~ \~ Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У пунктах 9, 10 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: \~ \~ \~ \~? володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; \~ \~ \~ \~? володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~? володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). \~ \~ \~ \~Згідно усталеної судової практики задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: \~ \~ \~ \~- добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; \~ \~ \~ \~- за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; ? відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; ? у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається. В аналогічних справах суд касаційної інстанції дійшов наступних висновків. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2016 року (№ рішення в ЄДРСР 64004267) суд зазначив, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав визнання права власності за позивачем на майно за набувальною давністю, оскільки позивач не є добросовісними набувачами в розумінні ст. 344 ЦК України. Так, під час користування частиною квартири, що належить на праві власності особі, позивачу було достовірно відомо про те, що зазначена частка будинку належить іншій особі на праві власності. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2016 року (№ рішення в ЄДРСР 61689460) суд касаційної інстанції, відмовляючи у відкритті касаційного провадження, зазначив, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю, оскільки позивач не є особою, в розумінні ст. 344 ЦК України, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним - під час користування частинами будинку позивачу було достовірно відомо про те, що зазначена частка будинку належить іншій особі на праві власності. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 червня 2016 року (№ рішення в ЄДРСР 58248059) суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій правильно встановили відсутність у діях позивача ознак добросовісності володіння, оскільки квартира належить іншій особі на праві власності, про що позивачу відомо. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 квітня 2016 року (№ рішення в ЄДРСР 58045308) суд касаційної інстанції посилався на те, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову про визнання права власності за набувальною давністю, дійшли до обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, тому позивач не є добросовісним володільцем будівлі, так як вона завжди знала, що вказана спірна будівля належить іншій особі . В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року (№ рішення в ЄДРСР 57067518) суд касаційної інстанції виходив з того, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю, оскільки останній не є добросовісним набувачем в розумінні ст. 344 ЦК України, крім того під час користування частиною будинку позивачу було достовірно відомо про те, що зазначена частка будинку належить іншій особі на праві власності. У постанові від 14 травня 2019 року по справі № 910/17274/17 Верховний суд дійшов наступного висновку: Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; - безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Таким чином, Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Як встановлено в судовому засіданні у даній справі, позивач знала, що спірна кімната належить [PERSON] , вселилась у зазначене житлове приміщення, а тому відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю, оскільки [PERSON] не є добросовісним набувачем, у розумінні ст. 344 ЦК України. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.\~ Суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту смерті власника спірного майна [PERSON] . Довідка нотаріальної контори про відсутність спадкової справи не є таким доказом. Позивачем також не надано доказів на підтвердження моменту заволодіння спірним майном, який вона вважає початком строку набувальної давності. Крім того,\~суд враховує\~вимоги ст.\~41\~Конституції України,\~відповідно до\~змісту якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічний принцип непорушності права власності закріплений і в ст. 321 ЦК України. Порядок переходу прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) регулюється Книгою шостою Цивільного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Частиною 5 ст. 1277 ЦК України встановлено, що спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу. Таким чином, у випадку смерті власника нерухомого майна, підлягає застосуванню визначений Законом порядок переходу права власності до інших осіб. Самовільне заволодіння будь-якою особою нерухомим майном, яке вибуло з володіння власника (незалежно від причин) є таким, що порушує публічнний порядок та суперечить інтересам суспільства. Законодавцем визначено виключні умови переходу правав власності на майно за набувальною давністю. Позивачем такі умови не дотримано, зокрема щодо добросовісності заволодіння спірним майном. Зважаючи на зазначене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed