Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-02 00:00:00

Позивач - [PERSON] , через представника адвоката Рева Світлану Леонідівну, 14.05.2024 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси в електронній формі через підсистему Електронний суд з позовною заявою до [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , про визнання права власності на спадкове майно, в якій позивачка просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 42,4 кв. м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , з них 1/4 - в порядку трансмісії після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , та 1/4 - в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позову, представник позивачки посилається на те, що [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне останньому за час життя майно. Внаслідок чого, позивачка з метою реалізації своїх спадкових прав, як спадкоємець, звернулась до державного нотаріуса Баранової О.В. Київської державної нотаріальної контори у м.Одесі з заявою про прийняття спадщини до майна [PERSON] ,, померлого [INFO] , за наслідком чого було заведено спадкову справу №691/2022. Також, представник вказує, що чоловік позивачки за життя склав заповіт, зареєстрований 17.02.2017 року Третью Одеською державною нотаріальною конторою відповідно до якого все належне майно заповів на користь позивачки - [PERSON] . Однак, в подальшому з підстав погіршився стану здоров`я позивачки, її чоловік при житті склав новий заповіт, зареєстрований 19.11.2020 року Київської державної нотаріальною конторою за №66782940, відповідно до якого заповів 1/2 частку майна - [PERSON] , 1/4 частку майна - [PERSON] , [INFO] , 1/4 частку майна - [PERSON] , [INFO] . За наслідком чого, представник позивачки вказує, що спадщина до майна [PERSON] , померлого [INFO] , підлягає спадкуванню за заповітом, спадкоємцями до майна якого є: вона; неповнолітній - [PERSON] та [PERSON] . Однак, [PERSON] в свою чергу звернулась до нотаріуса у встановлений законом строк та відмовилась від своєї частки на користь свого сина. За наслідком чого, представник позивачки вказує, що майно належне за життя [PERSON] , померлому [INFO] , підлягає успадкуванню [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по кожним. Щодо складу спадщину, представник позивачки вказує, що спадкове майно після смерті [PERSON] , померлого [INFO] складається у тому числі з належній останньому за час життя квартири [ADDRESS] . Представник зазначає, що дана квартира на підставі приватної часткової власності належала [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. В подальшому, [INFO] помер співвласник вказаної кватири - [PERSON] , після смерті якого спадкоємцем який вчинив дії з прийняття спадщини до майна померлого був його батько - [PERSON] . Однак, як вказує представник позивачки, [PERSON] прийнявши після смерті сина спадщину, що складалась з частки квартири [ADDRESS] , не здійснив дій з отримання свідоцтва про право на спадщину та не зареєстрував право власності на частку цього майна. Однак, як вказує представник позивачки, з вищевикладених обставин, які полягають у відсутності вчинених спадкодавцем [PERSON] , за час життя дій з завершення оформлення своїх спадкових прав до майна - частки квартири [ADDRESS] , після смерті сина [PERSON] та відсутності державної реєстрації права власності на частку в цьому майні, державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса в межах спадкової справи до майна [PERSON] , було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - з видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом - 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Додатково, у постанові, державним нотаріусом було роз`яснено право [PERSON] на звернення до суду з відповідним позовом, для захисту своїх прав. За наслідком чого, як вказує сторона позивача, вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 07.06.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 08.07.2024 року представником позивача надано до суду клопотання про витребування доказів, за наслідком розгляду якого, 28.08.2024 ркоу Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою кдлопотання задоволено та витребувано з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі належним чином завірені копії спадкових справ: №691/2022, заведеної до майна [PERSON] , померлого [INFO] та за №844/2014, заведену до майна [PERSON] , померлого [INFO] . Також, витребувано з Головного управління Державної податкової служби в Одеській області дані про РНОКПП відносно особи - [PERSON] , [INFO] . На виконання вказаної ухвали суду, 02.10.2024 року до суду надійшла відповідь з Головного управління Державної податкової служби в Одеській області та 07.10.2024 року витребувані судом докази з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі. 07.11.2024 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. До судового засідання призначеного на 03.02.2025 року з`явилась представник позивачки, яка заявлені вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачка до судового засідання призначеного на 03.02.2025 року не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином. Однак, 03.02.2025 ркоу до суду в електронній формі надала заяву про визнання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності. Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. Приймаючи висловлене волевиявлення відповідачки про розгляд справи за її відсутності, судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено здійснити розгляд справи за відсутності відповідача в судовому засіданні 03.02.2025 року за наявною явкою сторін по справі. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка - [PERSON] , [INFO] , громадянка України, у відповідності до довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААВ №169752 від 12.04.2021 року має ІІ групу інвалідності безстроково, починаючи з 04.04.2017 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 04.04.2017 року. [INFO] помер чоловік позивачки - [PERSON] , про що 12.05.2022 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено актовий запис №5302, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . За життя, [PERSON] на випадок своєї смерті зробив особисте розпорядження своїм майном шляхом складення заповіту від 17.02.2017 року, який посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Лєсогоровим Д.О., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №3-104. Згідно з даним заповітом, [PERSON] заповів все належне йому майно, з чого б воно не складалось, та де б воно не знаходилось і взагалі, все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на момент смерті, заповів своїй дружині - [PERSON] , [INFO] . 19.11.2019 року [PERSON] склав заповіт в новій редакції, який посвідчено державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Барановою О.В., зареєстрований в реєстрі за №2-467, 2-468, у відповідності до якого [PERSON] змінив своє розпорядження та заповів: грошовий вклад, який зберігається в АТ «Державний ощадний банк України» громадянці [PERSON] , [INFO] , а усе інше належне йому майно, з чого б воно не складалось, та де б воно не знаходилось і взагалі, все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на момент смерті, заповів: [PERSON] , [INFO] з правом розміру частки; [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки; [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки. Станом на час смерті [PERSON] , померлого [INFO] , вказаний заповіт є чинним та діючим, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за №69634459 від 02.08.2022 року. Судом встановлено, що до майна [PERSON] , померлого [INFO] , державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса 02.08.2022 року заведено спадкову справу №691/2022. У відповідності до матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що 02.08.2022 року до державного нотаріуса звернулась [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за заповітом до майна [PERSON] , померлого [INFO] . 03.10.2022 року до державного нотаріуса в межах даної спадкової справи також звернулась [PERSON] , яка висловила волевиявлення на відмову від прийняття спадщини за заповітом до майна [PERSON] , померлого [INFO] , на користь іншого спадкоємця за заповітом - [PERSON] , [INFO] . 07.11.2023 року [PERSON] звернулась до державного нотаріуса з заявою про видачі свідоцтва про права на спадщину за заповітом до майна [PERSON] , померлого [INFO] , яке складається з квартири [ADDRESS] . 07.11.2023 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Барановою О.В. в рамках спадкової справи №691/2022 винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , померлому [INFO] , з посиланням на те, що на підстав наданого свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів 16.12.1997 за № 1985-61, квартира [ADDRESS] належала на підставі приватної часткової власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. Після смерті [INFO] [PERSON] , на підставі заяви [PERSON] , батька померлого, Третьою одеською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа №844/2014, в якій свідоцтво про право власності на спадщину за законом останній за життя не отримав. За наслідком чого, оскільки встановити зареєстровано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , в повному обсязі, встановити не вбачається можливим, державним нотаріусом роз`яснено право спадкоємця на звернення до суду з свідповідним позовом. Вказані обставини, зумовили звернення позивачки до суду з даним позовом. Приймаючи вищевикладене, судом встановлено, що між сторонами по даній справі виникли спадкові правовідносини, питання яких врегульовано Книгою шостою ЦК України «Спадкове право». Суд зазначає, що внаслідок смерті особи відкривається спадщина, часом відкриття якої є день смерті такої особи (ч.1,2 ст.1220 ЦК України). Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. (ч.1 ст.1235 ЦК України). Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. (ч.2 ст.1235 ЦК України). У відповідності до положень статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини відказоодержувач не відмовився від заповідального відказу, вважається, що він його прийняв (стаття 1271 ЦК України). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч.1 ст. 1272 ЦК України). Приймаючи вищевикладене в цілому вбачається встановленим, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який в свою чергу помер [INFO] , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне останньому за час життя майно і обов`язки. Спадкування до майна [PERSON] , померлого [INFO] , здійснюється за заповітом, приймаючи чинний станом на час його смерті заповіт складений ним, в редакції від 19.11.2019 року, спадкоємцями за яким до усього майна, крім грошового вкладу в АТ «Ощадбанк», є: [PERSON] з правом розміру частки спадкового майна; [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки спадкового майна; [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки спадкового майна. Отже, позивачка є спадкоємцем до майна [PERSON] , померлого [INFO] , належним чином у відповідності до положень чинного законодавства вчинила дії з прийняття спадщини, за наслідком чого має право на частку спадкового майна, крім грошового вкладу в АТ «Ощадбанк». [PERSON] , [INFO] , який станом на час смерті спадкодавця був малолітнім, є спадкоємцем до майна [PERSON] , померлого [INFO] , в силу приписів положень ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину, за наслідком чого, приймаючи відмову [PERSON] від прийняття спадщини на його користь, набув право на частку усього спадкового майна. Будь-яких доказів з приводу оскарження вищевказаного заповіту, усунення позивачки або [PERSON] від спадкування до майна [PERSON] , померлого [INFO] , або наявності будь-яких інших спадкоємців, які мають на обов`язкову долю у спадщині та не охоплені заповітом спадкодавця, матеріали справи не містять. За наслідком викладеного, судом вважає обґрунтованими доводи позивачки і встановленим, що [PERSON] , є спадкоємицею до майна [PERSON] , померлого [INFO] , в порядку спадкування за заповітом, яка прийняла спадщину та має право на спадкове майно розміром частки, що складається з усього належного спадкодавцю майна, крім грошового вкладу в АТ» Ощадбанк». Судом одночасно приймається, що [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , визнано позовні вимоги, а відтак визнано вищевказані обставини і право позивачки. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Щодо спадкового майна, судом встановлено, що предметом спору в даній справі є належність [PERSON] , померлому [INFO] , нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . Як вбачається, у відповідності до свідоцтва про право власності на житло, видане Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконакому Одеської міської ради народних депутатів 16.12.1997 року за № 1985-61, квартира [ADDRESS] належить на підставі приватної часткової власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №26886749 від 16.09.2014 року, [PERSON] зареєстрував за собою право власності на належну йому на праві спільної часткової власності частку квартири [ADDRESS] на підставі вищевказаного свідоцтва. Враховуючи викладене, судом встановлено, що померлому [PERSON] на праві спільної часткової власності належала частки квартири [ADDRESS] , що становить склад спадкового майна після його смерті. Щодо іншої частки квартири [ADDRESS] належної на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.12.1997 року за № [NUMBER] - [PERSON] , суд зазначає наступне. Судом встановлено, що [PERSON] , у віці 48 років, [INFO] помер, про що 20.02.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено актовий запис №2023, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 20.02.2024 року. За наслідком чого, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , відкрилась спадщина на належне останньому за час життя майно у тому числі на частку квартири [ADDRESS] . Як вбачається, з заявою від 26.08.2024 року про прийняття спадщини за законом до майна [PERSON] , померлого [INFO] , звернувся - [PERSON] , як син померлого. На підставі даної заяви, державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори заведено спадкову справу до майна [PERSON] , померлого [INFO] . Разом з тим, судом встановлено, що вказана заява подана [PERSON] поза межами встановленого законом шестимісячного строку для вчинення відповідної дії. Однак, з витребуваних судом під час розгляду справи копій вказаної спадкової справи вбачається, що [PERSON] , померлий [INFO] , станом на час смерті був зареєстрованим і проживав за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 09.07.1986 року, що вбачається з довідки КП «ЖКС «Вузівський» від 11.08.2014 року за №2836. Також у відповідності до довідки КП «ЖКС «Вузівський» від 11.08.2014 року за №2835 вбачається, що у даній починаючи з 15.10.1980 року також проживає і зареєстрований - [PERSON] . За наслідком чого, суд вважає встановленим, що [PERSON] , як спадкоємець за законом першої черги, у відповідності до положень ч.3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину до майна [PERSON] , померлого [INFO] . З матеріалів спадкової справи також вбачається, що: більше з заявами про прийняття спадщини до майна [PERSON] , померлого [INFO] , крім [PERSON] , ніхто не звертався; відомості про інших спадкоємців відсутні, як і про спадкоємців які вважаються такими, що прийняли спадщину крім [PERSON] , або про спадкоємців які мають обов`язкову частку у спадщині. За наслідком чого, судом встановлено, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем хто прийняв спадщину до майна [PERSON] , померлого [INFO] , яка складається з частки квартири [ADDRESS] . З матеріалів спадкової справи №844/2014 вбачається, що свідоцтво про право на спадщину державним нотаріусом не видавалось, а [PERSON] право власності на успадковану в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , частку квартиру [ADDRESS] , не зареєстровував. Згідно з ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень частини першої, третьої та п`ятої статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Фактичний вступ в управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов`язок спадкоємців, а їх право. Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно зі статтею 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.12, 4.16 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до постанов Верховного Суду від 28.03.2018 року по справі №903/565/16, від 16.01.2019 по справі №920/566/16, від 19.05.2023 по справі №915/1031/21 висловлено правову позицію, згідно із якою законодавство не обмежує право спадкоємців на оформлення свідоцтва певними строками. Спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право звернутися із заявою про одержання свідоцтва у будь-який час після прийняття спадщини. Оформлення свідоцтва є правом, а не обов`язком спадкоємців. Факт неоформлення спадкових прав не тягне за собою втрату права на спадкове майно, якщо воно було прийнято у встановлений законом строк і встановленим законом способом, а лише обмежує його право на розпорядження спадщиною. Отже, прийняття спадщини є безумовним і беззаперечним переходом всіх прав і обов`язків від померлої особи до спадкоємців. Одночасно судом враховується, що у відповідності до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15. Приймаючи викладені висновки, враховуючи встановлений факт належного прийняття [PERSON] спадщини в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , однак внаслідок власної бездіяльності не отримав свідоцтва про право на спадщину за законом та не зареєстрував своє право власності на спадкове майно після смерті спадкодавця, суд доходить до висновку, що [PERSON] набув підстави права власності на частку квартири [ADDRESS] , яка належала померлому [PERSON] . На підставі встановленого, суд доходить до висновку, що до спадкового майна після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , належить квартира [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі: частки на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.12.1997 року за № [NUMBER] та частка за наслідком прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Разом з тим, враховуючи вищевикладене, суд вважає безпідставними доводи позивача, що частка квартири [ADDRESS] , як 50 % квартири що належала [PERSON] , померлого [INFO] , підлягає успадкуванню в порядку трансмісії, оскільки у відповідності до положень статті 1276 ЦК України, спадковою трансмісією визнається перехід права на прийняття належної спадкодавцеві частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, яку спадкодавець, як спадкоємець за заповітом або за законом мав після відкриття спадщини, однак не встиг її прийняти, з підстав смерті. Однак, в даній справі, на підставі наданих позивачем доказів і в межах заявлених позовних вимог, судом встановлено, що спадкодавець - [PERSON] за життя реалізував своє право на прийняття спадщини до майна [PERSON] , померлого [INFO] , однак не реалізував право на отримання свідоцтва про прийняття спадщини, що не є спадковою трансмісією. У зв`язку з чим, враховуючи встановлені обставини, суд вважає доведеним, що [PERSON] , як спадкоємець за заповітом до усього, крім грошового вкладу в АТ «Ощадбанк», майна [PERSON] , померлого [INFO] , з визначеним розміром частки у , яка належним чином вчинила дії з прийняття спадщини, набула право на набуття у власність в порядку спадкування за заповітом до майна [PERSON] , померлого [INFO] , нерухоме майно - частки квартири [ADDRESS] . Судом враховується, що статтею 328 ЦК передбачено, що право власності набувається на підставах, що і заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності і встановлена судом. Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Таким чином, відповідно до вимог статті 328 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності. Відповідно до ст.392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. До способів захисту цивільних прав у відповідності до положень статті 16 ЦК України належить визнання права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23.01.2013 у справі №6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Відповідно до п.37 постанови № 5 від 07.02.2014 року пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, до це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним Документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Приймаючи вищевикладене, враховуючи не отримання спадкодавцем - [PERSON] за життя свідоцтва про право на спадщину за законом на частину нерухомого майна, і в подальшому відсутньої реєстрації права власності на частку цього майна, судом встановлено, що наразі позивачка позбавлена можливості оформити свої спадкові права в порядку спадкування за заповітом до відповідного майна, що становить спадщину після смерті [PERSON] , що свідчить про порушення спадкових прав позивача, а обраний позивачем спосіб захисту, враховуючи відмови державного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, є належним та ефективним. Суд зазначає, що частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 76 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи викладене, досліджуючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими і доведеними на підставі наявних в матеріалах справи доказів, які є належними, допустимими, достовірними та достатніми. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованою Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99). Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року). Ухвалюючи рішення суду по справі судом враховується, що відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Приймаючи вищевикладене в цілому, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, оскільки позивачка [PERSON] , як спадкоємець за заповітом до частини майна [PERSON] , померлого [INFO] , фактично здійснила дії щодо прийняття спадщини, однак не може отримати свідоцтво про право на спадщину з причин незалежних від неї, приймаючи належним чином обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, суд вважає що, за наслідком обґрунтованості заявлених вимог, порушенні права позивача підлягають захисту, а позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання згідно положень статті 141 ЦПК України цих витрат на відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved