Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

[PERSON] (далі також [PERSON] , позивач) звернулася до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська з позовною заявою до [PERSON] (далі також [PERSON] , відповідач) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Короткий зміст позовних вимог та стислий виклад позицій сторін В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що є квартиронаймачем житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] на підставі Ордеру №833 від 24.07.1981 року. У вказаній квартирі також зареєстрований її син [PERSON] , [INFO] . В 2014 році відповідач зібрав свої речі та виїхав з вказаної квартири, більше жити до квартири не повертався, що підтверджується Актом №611 від 24.09.2024 року. Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, його особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою він не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачу не чиниться. Вважає, що факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, оскільки вона позбавлена можливості оформити субсидію. Крім того, на даний час самостійно несе витрати по сплаті комунальних платежів, як за себе так і за відповідача. Також зазначає, що має намір приватизувати вказану квартиру, однак реєстрація відповідача є перешкодою для здійснення вказаної процедури, адже відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 №396, під час подання заяви про приватизацію житлової площі необхідно подавати документи, що посвідчує особу та інші документи всіх осіб, які зареєстровані у вказаному приміщенні. Однак, відповідач вказані документи не подає, адже не має наміру брати участь в вказаній процедурі, добровільно знятися з місця реєстрації відмовляється, чим перешкоджає [PERSON] реалізувати своє право на приватизацію квартири. Відтак, з покликанням зокрема на норми Житлового Кодексу України позивач вважає, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, а тому просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] ?янське. Відповідач [PERSON] через свого представника подав відзив на позовну заяву у якому зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Зазначив, що проживав у вказаній квартирі, однаку зв`язку із постійними конфліктами, позивач його вигнала із квартири та змінила замок на вхідних дверях. Відповідач немає змоги потрапити до квартири, на телефонні дзвінки матір не відповідає та чинить перешкоди у користуванні спільною квартирою, у зв`язку із чим вимушений тимчасово проживати в іншому житлі. Також звертає увагу, що твердження позивачки про неможливість оформлення субсидії та неможливість приватизації спростовуються наданими на адвокатський запит відповідями. Вважає, що позивачкою не надано жодних належних доказів на підтвердження порушення її прав, а твердження викладені у позові щодо не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні понад шість місяців, без поважних причин є необґрунтованими. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 08 листопада 2024 року прийнято до\~розгляду тавідкрито провадження у цивільній справі. Призначено справу до розгляду у судове засідання для розгляду\~справи по\~суті в\~порядку спрощеного\~провадження з\~повідомленням сторін\~про слухання\~справи на 28 листопада 2024 року о 10.30 годині. Ухвалою суду від 28.11.2024 відкладено розгляд цивільної справи на 17 грудня 2024 року об 11 год. 30 хв.. 17.12.2024 у судовому засіданні було оголошено перерву до 22.01.2025 та в подальшому до 13.02.2025. 13.02.2025 в судовому засіданні суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення призначив в судовому засіданні на 17.02.2025 о 13 год. 00 хв.. Доводи учасників справи Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та вказала, що дійсно у неї з її сином коли він проживав у квартирі були постійні конфлікти. У 2014 році [PERSON] залишив місце проживання та зі слів знайомих проживав на орендованій квартирі. Також підтвердила, що під час проживання відповідача до 2014 року оплату комунальних послуг здійснював порівно з нею, однак з 2014 року [PERSON] не проживає за місцем реєстрації, комунальні платежі на утримання житла не сплачує, його особистих речей у квартирі немає та взагалі квартирою не цікавиться. Також зазначила, що у зв`язку із тим, що відповідач не сплачує за житлові послуги були наявні заборгованості та неодноразово накладались арешти на її пенсійну картку. Окрім того, їй було скасовано призначену житлову субсидію, оскільки, як пояснили їй у відділенні пенсійного фонду, відповідач здійснював валютні операції. В подальшому під час судового розгляду надала пояснення суду, що субсидія їй була відновлена, а також зазначила, що до органу приватизації не зверталась, однак хоче здійснити приватизацію квартири одноосібно, та лише після того, як відповідач буде виписаний із квартири. Просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, та зазначив, що під час проживання у квартирі за місцем реєстрації до 2014 року надавав кошти для оплати комунальних послуг, однак у зв`язку із постійними конфліктами з матір`ю був вимушений змінити своє місце проживання. До 2020 року час від часу повертався до жила за місцем реєстрації, однак конфлікти продовжувались, тому він був вимушений орендувати інше житло та не проживати у квартирі за місце реєстрації. Заперечив твердження позивачки щодо проведення ним фінансових операцій, які зі слів позивачки стали причиною позбавлення субсидії. Також зазначив, що бажає проживати у квартирі, позаяк іншого житла у нього немає, на теперішній час проживає у знайомих, які надали йому тимчасово можливість у них проживати, оскільки власного житла він не має. В разі, якщо позивачка надасть йому можливість проживати у квартирі готовий сплачувати комунальні платежі, не відмовляється від приватизації квартири та готовий надати кошти на її приватизацію, однак позивач категорично проти приватизувати квартиру на двох осіб, а приватизацію хоче здійснити одноособово. Просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити та не позбавляти його єдиного зареєстрованого місця проживання. Представник відповідача просив звернути увагу суду на те, що позивач підтвердила, що перешкоджала відповідачу у належному користуванні спірного житлового приміщення, а ті обставини на які позивач посилалась, як на підставу свої позовних вимог, а саме щодо неможливості призначення субсидії та неможливості проведення приватизації, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовані матеріалами справи. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши пояснення\~учасників справи,\~дослідивши матеріали\~справи,\~оцінивши подані\~суду докази\~у їх\~сукупності,\~суд дійшов\~наступного висновку. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Суд встановив, що 24.07.1981 позивачу [PERSON] і членам її сім`ї, сину [PERSON] видано ордер на зайняття двокімнатної квартири [ADDRESS] , площею 28,71 кв.м, що підтверджується ордером, виданим Виконавчим комітетом Заводського району Ради народних депутатів м. Дніпродзержинськ № 833 (а. с. 6). Згідно довідки ТОВ «Абонент XXI» №001311466 про склад сім`ї, за адресою [ADDRESS] , сім`я складається з 2 осіб з 20.05.2003 та у квартирі зареєстровані: [PERSON] з 01.03.1982 наймач, [PERSON] з 29.05.1985 син (а.с.8). Позивач підтвердила, що квартира за адресою [ADDRESS] неприватизована. Син [PERSON] був зареєстрований у квартирі з народження. Позивачем в обґрунтування заявлених вимог долучено до матеріалів позовної заяви Акт КП КМР «Добробут» №611 від 24.09.2024 про не проживання, відповідно до якого гр. [PERSON] [INFO] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2014 року та по теперішній час про що підтверджують сусіди (а.с.7, 73). Також позивачем в обґрунтування заявлених вимог долучено Акти обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання, які були складені при зверненні [PERSON] до Дніпровського управління соціального захисту населення Кам`янської міської ради за житловою субсидією по адресі [ADDRESS] . Так, згідно Акту від 07.12.2023, син заявника, [PERSON] фактично за даною адресою не проживає (зі слів заявника його місце проживання їй не відоме). Згідно Акту від 20.06.2024, син заявниці [PERSON] , фактично не проживає за вищевказаною адресою. Згідно Акту від 28.11.2024, син заявниці [PERSON] , за зазначеною вище адресою не проживає протягом тривалого часу (а.с.65-70). З Акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 16.01.2025, складеного комісією у складі мешканців будинку [ADDRESS] , вбачається, що [PERSON] дійсно не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2014 року по теперішній час (а.с. 74). Згідно з довідкою за матеріалом ЄО №15092 від 29.11.2024, складеної інспектором-черговим ВП № 1 Кам`янського РУП старшим лейтенантом поліції Іваном Штопак, 29.11.2024 [PERSON] звертався із заявою до ВП № 1 Кам`янського РУП у якій просив вжити заходи до його матері [PERSON] , котра чинить перешкоди у користуванні квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS] . За результатами розгляду вказаної заяви, опитаний [PERSON] пояснив, що він зареєстрований за адресою [ADDRESS] .Зі слів [PERSON] , він протягом двох років має з матір`ю неприязні відносини, постійно сваряться та в подальшому матір перестала давати доступ до квартири. Опитати [PERSON] не виявляється можливим, оскільки остання двері не відчинила. За наслідками заяви, розгляд матеріалів закінчено, оскільки між [PERSON] та [PERSON] фактично виникли зобов`язання, які розглядаються не інакше, як в суді в порядку приватного звернення (а.с.71). Згідно відповіді ВП № 1 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області від 09.12.2024 та 06.01.2025, гр. [PERSON] з приводу вчинення йому перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] до ВП № 1 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області звертався 29.11.2024 (ЄО№15092 від 29.11.2024) (а.с. 61, 63). Згідно з довідкою за матеріалом ЄО №17296 від 25.12.2024, складеної інспектором-черговим ВП № 1 Кам`янського РУП майором поліції Малявін Р.С., 25.12.2024 [PERSON] зверталася із заявою до ВП № 1 Кам`янського РУП у якій просила вжити заходи до сина [PERSON] , який надав неправдиву інформацію, що нібито вона вигнала його з квартири де він зареєстрований. Для з`ясування обставин, була опитана [PERSON] , яка пояснила, що конфліктує зі своїм сином вже 10 років. Також була опитана сусідка, яка пояснила, що дійсно заявниця конфліктує зі своїм сином через квартиру майже 10 років і що син разом з матір`ю не проживає. За наслідками заяви, розгляд матеріалів було розглянуто у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян» (а.с.71). Згідно з\~довідкою за\~матеріалом ЄО\~№447\~від 10.01.2025,\~складеної інспектором-черговим\~ВП №\~1\~Кам`янського РУП\~капітаном поліції\~Р.Хаіровим,\~10.01.2025\~ [PERSON] \~звернулася із\~заявою до\~ВП №\~1\~Кам`янського РУП\~про те,\~що її\~син [PERSON] \~звернувся до\~поліції з\~заявою в\~якій повідомив\~неправдиву інформацію,\~а саме,\~що вона\~вигнала його\~із квартири\~де він\~був зареєстрований. [PERSON] , пояснила, що за вказаною адресою її син [PERSON] не проживає з 2014 року. За всі 10 років він жодного разу до неї не приходив, допомоги на ремонт квартири та на сплату комунальних послуг не надавав, фізично не допомагав. Через те, що син був зареєстрований по [ADDRESS] , вона не могла оформити субсидію, оскільки його дохід враховувався під час розрахунку субсидії, тому вона звернулась до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Після призначення засідання суду на 28.11.2024, на яке син не з`явився, 29.11.2024 він написав до поліції заяву, в якій звинуватив її в тому, що вона вигнала його з квартири. За наслідками розгляду заяви матеріали ЄО №447 від 10.01.2025 списано до справи, враховуючи що в даній події відсутні ознаки кримінального правопорушення, а ситуація що виникла відносяться до цивільно-правових відносин та розглядається судом (а.с.72). Свідок [PERSON] пояснила, що з позивачкою знайома 20 років та вони є хорошими друзями. Не проживає в будинку позивачки, однак часто спілкується з нею по телефону та бачиться інколи з нею. Їй відомо, що у позивачки є два сина, [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] є молодшим сином. Знає зі слів позивачки, що молодший син не спілкується з [PERSON] та не приходить до неї вже більше 10 років та відмовляється допомогти в оплаті комунальних платежів. Свідок [PERSON] пояснила, що з позивачкою перебувають у дружніх стосунках. Не проживає в будинку позивачки, однак їй відомо, що син позивачки [PERSON] вже більше 10 років не проживає у квартирі та через нього було знято субсидію. В час коди приходить в гості до позивачки, у квартирі [PERSON] не бачила жодного разу. Свідок [PERSON] пояснила, що проживає за адресою [ADDRESS] у квартирі свого сина вже 8 років. ЗмеїщеваТ.П є її сусідкою та проживають в одному під`їзді. Відповідача [PERSON] не знає, у судовому засіданні бачить його вперше. Знає, що позивач проживає одна. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, зазначає наступне. Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до\~статті 64\~ЖК України\~члени сім`ї\~наймача,\~які проживають\~разом з\~ним,\~користуються нарівні\~з наймачем\~усіма правами\~і несуть\~усі обов`язки,\~що випливають\~з договору\~найму жилого\~приміщення.\~Повнолітні члени\~сім`ї несуть\~солідарну з\~наймачем майнову\~відповідальність за\~зобов`язаннями,\~що випливають\~із зазначеного\~договору. До\~членів сім`ї\~наймача належать\~дружина наймача,\~їх діти\~і батьки.\~Членами сім`ї\~наймача може\~бути визнано\~й інших\~осіб,\~якщо вони\~постійно проживають\~разом з\~наймачем і\~ведуть з\~ним спільне\~господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК України). Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Вичерпного переліку поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення у цей строк, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні за змістом висновки міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 569/12832/16-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 19 січня 2022 року у справі № 344/9319/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 686/21929/19-ц та від 29 березня 2023 року у справі № 200/17337/17. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення У позовній заяві [PERSON] вказує, що відповідач у 2014 році забрав всі свої речі та не повертається у спірну квартиру вже 10 років. За ці роки відповідач жодного разу не з`являвся в квартирі, не виявляв бажання проживати в ній та здійснювати свої права та виконувати обов`язки, пов`язані із правом користування житловим приміщенням. При цьому, перешкоди у користування квартирою йому не чинились. Відповідач посилається на те, що причиною його тимчасової відсутності у спірному житлі є наявність конфліктів із позивачем та перешкод у вільному доступі до квартири. Відповідно до частини першої статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, оцінюючи у сукупності представлені позивачем як докази в обґрунтування вимог Акти, а також показання свідків, суд приходить до висновку, що такі докази не є достатніми в розумінні положень ст.ст.77, 80 ЦПК України, оскільки з них неможливо беззаперечно встановити факт відсутності відповідача у спірній квартири понад шість місяців без поважних причин. Так, представлені позивачем суду Акт КП КМР «Добробут» №611 від 24.09.2024 про не проживання та Акти обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання, які були складені при зверненні [PERSON] до Дніпровського управління соціального захисту населення Кам`янської міської ради за житловою субсидією щодо не проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не містять відомостей, які підлягають обов`язковому доказуванню у категорії справ щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зокрема вказані Акти не підтверджують неповажність причин не проживання відповідача у спірній квартирі. Окрім цього, Акти обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання, які були складені при зверненні [PERSON] до Дніпровського управління соціального захисту населення Кам`янської міської ради за житловою субсидією щодо не проживання відповідача [PERSON] не містять будь-якої інформації про період непроживання відповідача. Наданий Акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 16.01.2025, який, як зазначила сама позивач у судовому засіданні, заповнений та складений нею, не підписаний уповноваженими особами на складання такого акту, а також не скріплений печаткою. Крім того, судом критично оцінюються показання свідків [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони не проживають за адресою [ADDRESS] , та вказали, що факт не проживання відповідача з 2014 року їм відомий зі слів позивача [PERSON] . Свідок [PERSON] вказала, що [PERSON] бачить вперше і лише знає, що позивач проживає одна. Твердження позивача у позовній заяві щодо позбавлення її субсидії, як на підставу обґрунтованості позовних вимог, суд не приймає та зазначає, що згідно інформації, наданої на запит представника відповідача, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області листом від 12.12.2024 повідомило, що заяви [PERSON] про призначення субсидії на оплату житлово-комунальних послуг було розглянуто, та призначено житлову субсидію на опалювальні та неопалювальні періоди 2023-2025 років (а.с.38). Скасування призначення субсидії позивач у судовому засіданні належними та допустимими доказами не спростувала, навпаки зазначила, що на даний час отримує субсидію. Суд зауважує, що підставою для позбавлення права користування жилим приміщенням може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суд по справі № 227/1044/20 від 21 липня 2021 року.. У даному випадку, в ході судового розгляду справи, позивачем не доведено належними та беззаперечними доказами втрату відповідачами інтересу до спірного помешкання за відсутності перешкод у вільному користуванні та факт не проживання відповідача у вказаній квартирі саме без поважних причин. Сторона відповідача, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, зазначила про невідповідність викладених позивачем обставин щодо як факту залишення з власної волі відповідачем спірної квартири, так і періоду відсутності без поважних причин. [PERSON] в судовому засіданні причиною тимчасової відсутності у спірному помешканні вказав постійні конфлікти з матір`ю, та зазначив, що декілька разів намагався повернутись проживати у квартиру за місцем реєстрації, однак конфлікти продовжувались, у зв`язку із чим, він не добровільно, а вимушено залишав житло. [PERSON] вказаних обставин не заперечила, натомість вказала, що проти, щоб відповідач повертався проживати у спірну квартиру, оскільки у них є постійні конфлікти, він вже дорослий чоловік та не повинен проживати з матір`ю, тим більше вона хоче здійснити приватизацію спірної квартири самостійно. При цьому, наведені [PERSON] причини не проживання у квартирі за адресою [ADDRESS] , суд вважає поважними. Також суд враховує, що позивачем не доведено, що відповідач має інше постійне місце реєстрації та проживання, окрім спірного. Даних про наявність у відповідача іншого житла або переїзд на інше постійне місце проживання матеріали справи не містять. Окрім цього, доводи позивачки, що комунальні послуги відповідач не сплачує, натомість залишається зареєстрованим у спірній квартирі, чим створює їй перешкоди у користуванні жилим приміщенням, належними і допустимими доказами не підтверджені. Несплата комунальних послуг відповідачем не є підставою згідно зі статями 71, 72\~ЖК України для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки не свідчить про втрату інтересу відповідача до спірного житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Суд звертає увагу на те, що права членів (колишніх) сім`ї власника житла підлягають захисту, тому визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Як встановлюється із доказів, поданих до матеріалів справи та наданих в судовому засіданні пояснень, між сторонами існує конфлікт з приводу користування квартирою та проживання відповідача в ній. Фактичні обставин справи та матеріали справи не дають підстав для висновку, що позивач надав переконливі, взаємоузгоджені і неспростовні докази на підтвердження доводів, викладених у позовній заяві. Установивши, що право користування спірною квартирою виникло у відповідача на законних підставах, а також відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців, оцінивши втрату відповідачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд приходить до висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача права користування спірним житлом. Також суд враховує, що задоволення позовних вимог [PERSON] призведе до порушення права відповідача на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції, адже доказів того, що віна має інше житло, суду не надано. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у справі покладаються на позивача.

Outcome: dismissed