Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-29 00:00:00

Служба у справах дітей та сім`ї Васильківської міської ради звернулася до суду із позовом в якому просить позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги обгрунтовує тим тим, що відповідачі є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] та малолітнього [PERSON] , [INFO] . Діти народжені у шлюбі, який був розірваний рішенням Васильківського міськрайоного суду Київської області. Після розірвання шлюбу батьки повністю самоусунулись від виконання батьківських обов`язків відносно дітей, не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, стан їх навчання, підготовку до самостійного життя, що підтверджується доказами доданих до матеріалів позовної заяви. Діти проживають у родині сестри відповідача - [PERSON] , яка піклується про дітей, забезпечує їх матеріально, фактично виконує відносно них батьківські обов`язки. Для дітей тіткою створені належні умови проживання. [PERSON] навчається у 8-б класі Васильківської гімназії № 1. За місцем навчання характеризується позитивно, що підтверджується характеристикою учня, що надана закладом освіти. Як вбачається з довідки № 81 від 05.04.2023 року [PERSON] навчається на І курсі Комунального навчального закладу Київської обласної ради «Васильківський професійний ліцей» за професією «Перукар перукар-модельєр, манікюрник» з 01.09.2022 року на денній формі навчання. За місцем навчання характеризується позитивно. Діти надали до служби у справах дітей та сім`ї письмові заяви, якими повідомили, що [PERSON] проживають в сім`ї їх тітки [PERSON] та не мають заперечень щодо позбавлення їх батьків, відповідачів по справі, батьківських прав. Питання про надання висновку щодо доцільності позбавлення відповідачів батьківських прав відносно дітей розглядалося на засіданні комісії з питань захисту праві дитини при виконавчому комітеті міської ради 07.08.2023 року. Рішенням виконавчого комітету № 306 від 29.08.2023 року затверджено висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення громадян [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 21). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28.05.2024 року закрито підготовче провадження у справі (а.с. 41-42). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21.08.2024 року в частині закрито провадження у справі у зв`язку зі смертю [PERSON] (а.с. 55-56). Представник позивача в судове засідання не з`явилася, повідомлялися належним чином. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином, шляхом направлення судових повісток поштою за зареєстрованим місцем проживання, але повертаються конверти з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 30, 38, 50, 65, 72) та у порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на сайті «Судової влади» (а.с. 35, 43). На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності відзиву відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення та задоволення позовних вимог. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої записані [PERSON] та мати [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.03.2007 року (а.с. 5) та [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записані [PERSON] та мати [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18.06.2009 року (а.с. 6). Як вбачається із довідок Депутата Васильківської міської ради VIII скликання - [PERSON] від 04.04.2023 року та 11.06.2023 року відповідачі ведуть аморальний спосіб життя, батьківських обов`язків не виконували (а.с. 7, 7 зворотна сторона аркуша). Відповідно до заяви [PERSON] від 19.11.2022 року звернулася до Служби у справах дітей та сім`ї Васильківської міської ради, в якій просила позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). Згідно з актом № 30 обстеження умов проживання, [PERSON] та [PERSON] проживають разом з тіткою [PERSON] , умови проживання відповідають санітарно-гігієнічним вимогам (а.с. 10 зворотна сторона аркуша). Як вбачається з заяв, поданих [PERSON] та [PERSON] начальнику служби, діти не заперечують проти позбавлення батьківських прав їх біологічних батьків (а.с.11, 11 зворотна сторона аркуша). Відповідно до Рішення Виконавчого комітету Васильківської міської ради № 306 від 29.08.2023 року затверджено висновок щодо доцільності позбавлення громадян [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 12-13). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у як найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. З огляду на зазначене, та встановлено в ході розгляду справи, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо своїх дітей, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя, суд вважає вимоги позивача про позбавлення батьківських прав доведеними та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому є законні підстави для їх задоволення. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, суд покладає на відповідача.

Outcome: approved