Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] , від імені якої діє адвокат Глібко В.І., звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову зазначено, що під час спільного проживання у незареєстрованому шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON] . Після народження дитини між сторонами погіршилися взаємовідносини через зловживання відповідачем алкогольними напоями, вживання ним наркотичних речовин та приниженням позивачки, як матері їхньої спільної дитини. Враховуючи негативну поведінку відповідача позивачка запропонувала [PERSON] залишити її та сина. У 2015 році [PERSON] залишив сім`ю. Після цього батько дитини не піклується про здоров`я сина, про його фізичний та духовний розвиток, матеріальної допомоги на утримання сина не надає. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Глібко В.І. позов підтримав та просив позов задовольнити. Вказавши, що під час спільного проживання сторін однією сім`єю відповідач зловживав спиртними напоями, вживав наркотичні речовини, проходив анонімне лікування від алкогольної залежності, але лікування результатів не дало. З 2015 року відповідач залишив сім`ю та ніяким чином не спілкувався із сином, не надавав кошти на його утримання, не цікавився його здоров`ям та розвитком. Позивачка до суду з позовом про стягнення аліментів не зверталася, оскільки відповідач не має з чого їх платити, і не зможе виконувати рішення суду. Наразі [PERSON] вийшла заміж за іншого чоловіка, з яким у них є спільна дитина і її нинішній чоловік бажає усиновити [PERSON] , щоб він ріс у повноцінній сім`ї, та хоче дати йому все теж саме, що і своїй рідній дитині. Якщо [PERSON] буде усиновлений чоловіком [PERSON] це буде відповідати якнайкращим інтересам дитини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Разом з цим, у заяві про визнання позову вказав, що хоче спілкуватися із сином. А у судовому засіданні пояснив, що проживав з [PERSON] однією сім`єю в м. Києві з 2009 по 2019 рр. Під час спільного проживання [INFO] у них народився син - [PERSON] . Поки сторони проживали однією сім`єю він піклувався про сина, займався його здоров`ям та вихованням. Спільне сімейне життя з позивачкою не склалося, тому у 2019 році він почав жити окремо. Відтоді як почав жити окремо та до 2020 року він мав змогу бачитися із сином, бо працював у Києві, і зустрічався з ним раз на тиждень, на вихідних. В подальшому, у 2020 році він поїхав на постійне місце проживання в с. Стасі Полтавської області. При цьому вказав, що новий чоловік позивачки не дозволяв йому спілкуватися із сином. Спочатку відповідач дарував подарунки сину, однак через протиепідемічні заходи, а потім і через війну в країні, він не мав можливості піклуватися про сина. Також зазначив, що навмисно не ухилявся від виконання батьківських обов`язків, хоче спілкуватися із сином, але не заперечує, щоб [PERSON] усиновив чоловік позивачки. При цьому зазначив, що наразі дружина дозволяє йому спілкуватися із сином по телефону, і у майбутньому, він сподівається, що зможе поїхати до м. Києва на зустріч із сином. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява вказаного органу про розгляд справи без присутності його представника. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки та відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони проживали разом як подружжя без реєстрації шлюбу. Відповідач [PERSON] є батьком малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 9). На сьогоднішній день малолітній [PERSON] проживає з позивачкою, яка перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . З характеристики, виданої директором Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №99 м. Києва, від 26.03.2024 вбачається, що малолітній [PERSON] характеризується позитивно, вихованням дитини займається мама, яка постійно підтримує зв`язок із вчителем, батько - [PERSON] жодного разу не був присутній на батьківських зборах, шкільних заходах, з вчителем не спілкувався (а.с. 12). Згідно даних акта обстеження умов проживання № 168 від 19.12.2024 малолітній [PERSON] , [INFO] проживає за адресою: [ADDRESS] . Для виховання та розвитку малолітнього у квартирі облаштовано окрему кімнату, окреме ліжко для сну, є стіл для навчання, ноутбук, підручники, одяг, взуття в достатній кількості. За вказаною адресою, крім позивачки та малолітнього [PERSON] , проживають інший син позивачки - [PERSON] та дядько - [PERSON] . Орган опіки і піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації надав висновок № 103-6847 від 22.08.2024 згідно якого вважає за можливе позбавити батьківських прав [PERSON] щодо дитини [PERSON] , [INFO] у зв`язку з тим, що він ухилився від виховання та утримання дитини. З висновку вбачається, що батько дитини - [PERSON] вихованням та утриманням сина не займається, не цікавиться його життям та здоров`ям, інтересами, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, не виявляє бажання спілкуватися з сином, матеріально не допомагає. [PERSON] жодного разу не звертався до органу опіки і піклування чи то до суду щодо усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитиною, що свідчить про самоусунення батька від виконання своїх батьківських обов`язків. Особисто відповідач на засідання комісії не з`явився, надіслав пояснення в яких заперечував щодо позбавлення його батьківських прав. На засіданні комісії був присутній малолітній [PERSON] , який пояснив, що батько не цікавиться його життям та здоров`ям, матеріально не допомагає (а.с. 75-77). Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтями 150, 151 СК України передбачені обов`язки та права батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, обов`язок забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. При цьому батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків. Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно їх малолітньої дитини [PERSON] позивачка [PERSON] посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а також вказала, що під час спільного проживання однією сім`єю [PERSON] зловживав алкогольними напоями та наркотичними засобами. Тлумачення пункту 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Верховним Судом у постанові від 29.07.2021 (справа № 686/16892/20) зазначено, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. [PERSON] в судовому засіданні вказав, що визнає позов, водночас з його пояснень вбачається, що фактично він заперечує проти підстав позову, і обставин, викладених у позові. Крім того, відповідно до частин 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22 визнання відповідачем позову не може бути основою для позбавлення відповідача батьківських прав. Адже такі дії самі по собі є неправозгідними, суперечать моральним засадам суспільства та не відповідають інтересам дитини. З урахуванням викладеного заява відповідача, що він відмовляється від батьківських прав на дитину та визнавав позов про позбавлення його батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову. Відповідно до письмової заяви свідка [PERSON] , вона була знайома з [PERSON] , який проживав у цивільному шлюбі з позивачкою, з 2011 по 2015 рр. Свідок вказала, що тісно з відповідачем не спілкувалася, але зі сторони спостерігала як останній часто перебував у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, відповідач не поважав свою дружину як до народження так і після народження їхньої спільної дитини [PERSON] . Після того, як сім`я розпалася, [PERSON] з`являвся у житті сина ще протягом року. Також зазначила, що випадків заборони позивачкою спілкуватися батькові з сином їй не відомі. Згідно письмової заяви свідка [PERSON] вона була знайома з відповідачем [PERSON] , який проживав у цивільному шлюбі з позивачкою з 2013 по 2015 рік. Свідок вказала, що відповідач намагався бути сім`янином, але після появи дитини він змінився. Відповідач зловживав алкогольними напоями, курив заборонені речовини, після розпивання алкогольних напоїв поводив себе агресивно по відношенню до позивачки. Також свідку відомо, що позивачка за час спільного їхнього проживання декілька разів супроводжувала відповідача до лікаря з метою лікування його від наркотичної залежності. Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦПК України виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. Представник позивача в судовому засіданні вказав, що необхідності викликати свідків, зазначених у позовній заяві не має, натомість надав письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , підписи на заявах яких засвідчені нотаріусом. Статтями 90, 91 ЦПК України встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає виклик свідків у судове засідання з наданням права задати питання свідкам усім учасникам справи. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам. Крім того, згідно статті 230 ЦПК України суд має приводити свідків до присяги. Статтею 93 ЦПК України передбачена заява свідка, водночас така заява встановлена лише для письмового опитування учасників справи (якими у позовному провадженні є сторони, треті особи) як свідків. З огляду на викладене письмові заяви свідків [PERSON] та [PERSON] , підписи яких засвідчені нотаріусом не є належними та допустимими доказами у вказаній справі, оскільки такого порядку надання показів свідками цивільним процесуальним законодавством України не передбачено. Характеристика [PERSON] з Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №99 м. Києва, в якій зазначено, що батько [PERSON] жодного разу не був присутній на батьківських зборах, шкільних заходах, з вчителем не спілкувався також не є достатнім належним доказом, оскільки сам по собі факт того, що батько приймає участь у вихованні сина не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. До того ж сама по собі характеристика не доводить винної поведінки батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Твердження позивачки про те, що відповідач зловживав спиртними напоями під час їх спільного проживання, хоч і знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки відповідач визнав свою негативну поведінку у період часу спільного проживання з [PERSON] , проте не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки доказів того, що відповідач наразі продовжує зловживати алкогольними напоями чи вживає наркотичні засоби позивачкою не надано. За положенням ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного з батьків батьківських прав. Оцінюючи докази у справі, суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування Дніпровської РДА в м. Києві про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. Хоча висновок і зроблено з урахуванням думки дитини, водночас у висновку не наведено належних підстав та достатніх аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а також позитивного впливу такого рішення на інтереси дитини. З висновку вбачається, що він базується переважно на поясненнях матері дитини, що є суб`єктивними свідченнями. Висновок недостатньо обґрунтований, здійснений без урахування характеристики батька дитини та його ставлення до виконання батьківських обов`язків. Висновок органу опіки та піклування не містить інформації про те, чи були розглянуті альтернативні заходи впливу на відповідача, спрямовані на забезпечення його участі у вихованні дитини, не містить аналізу того, як позбавлення батьківських прав відповідає найкращим інтересам дитини. Найкращі інтереси дитини визначаються як забезпечення умов для її гармонійного розвитку, врахування її емоційних, фізичних і духовних потреб, а також збереження зв`язків із обома батьками. Позбавлення батьківських прав автоматично позбавляє дитину можливості отримувати від батька не лише матеріальну підтримку, але й потенційний внесок у її виховання в майбутньому. У висновку відсутні конкретні дані, які б свідчили, що подальший зв`язок з батьком є неможливим або шкідливим для дитини. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може гуртуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням як кожен окремо, так і в цілому, суд вважає, що позивачкою не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та його винної поведінки, не доведено фактів злісного нехтування [PERSON] своїми батьківськими обов`язками щодо малолітнього сина. Крім того, судом не встановлено, що до відповідача раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. Встановлено, що дитина проживає із позивачкою. Разом з тим, відповідач бажає спілкуватися з сином, на даний час не є байдужим до нього і бажає налагодити з ним контакт, який був втрачений. У рішенні від 30 червня 2020 року (заява № 70879/11) ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання. Беручи до уваги те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення спорідненості дитини з батьком, з урахуванням того, що позивачкою не доведено навмисного ухиляння [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, його винної поведінки у цьому чи свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками, відповідності позбавлення його батьківських прав істинним інтересам сина, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до [PERSON] крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав.

Outcome: dismissed