Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника - адвоката Лаєвської М.Л. звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 12 вересня 2009 року, вона, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Разом з нею в даній квартирі зареєстрований її син [PERSON] . Відповідач [PERSON] на даний час хоча і зареєстрований за вищевказаною адресою, але фактично його місцезнаходження невідоме. Відповідач з 2019 року не проживає за місцем реєстрації, поїхав за межі України та з цього часу не повертався. [PERSON] протягом останніх п`яти років не проживає за місцем реєстрації, постійно проживає за кордоном. Протягом всього часу не проживання в спірній квартирі, відповідач не цікавиться цим житлом, не приймає участі в оплаті комунальних послуг, які нараховуються на всіх зареєстрованих осіб. В квартирі позивача відсутні речі та документи [PERSON] , відповідач не має наміру повертатися до України та проживати за місцем реєстрації. Перешкод у його проживанні не було, він поїхав з належного позивачу житла за власним бажанням. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13.06.2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 12.11.2024 року клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Лаєвської М.Л. про витребування доказів задоволено, витребувано з Відділу поліції №1 ХРУП №2 ГУНП в Харківській області відомості про те чи звертався [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] до Відділу поліції №1 ХРУП №2 ГУНП в Харківській області із заявами чи скаргами щодо перешкод у проживанні за місцем реєстрації. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Лаєвська І.А. в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином та своєчасно, що підтверджується довідками про доставку повідомлення у додаток «Viber» та доставку електронного документу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся на адресу місця реєстрації, поштова кореспонденція повернулася до суду не врученою з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, відповідач [PERSON] був повідомлений шляхом розміщення оголошення на сайті суду. Представник третьої особи - Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі неявки учасника справи, який належним чином повідомлений про судове засідання, без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори Козелько Т.М. за реєстровим № 3103 та зареєстрованим в Державному реєстрі правочинів за №3615268, є власником двокімнатної квартири [ADDRESS] . З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , реєстраційний номер 27537703. Право користування відповідачем [PERSON] квартирою [ADDRESS] підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, за якою зазначене місце реєстрації і проживання за вказаною адресою [PERSON] , [INFO] . Згідно повідомлення начальника Відділу поліції №1 Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області С.Денисенко за №12224/119-66/01/16 від 18.11.2024 року [PERSON] , [INFO] до відділу поліції із заявами та скаргами щодо перешкод у проживанні за місцем реєстрації не звертався. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Конституцією України ст.41, ст.47 - передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Окрім того, стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. За умови повернення відсутнього на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин відсутності особи в житловому приміщенні, право користування яким вона має, житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести по-перше факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні і по-друге - без поважних причин. Посилання позивача на те, що відповідач [PERSON] з 2019 року не проживає за місцем реєстрації, поїхав за межі України і постійно проживає за кордоном, тобто факт відсутності відповідача понад встановлений статтею 405 ЦК України строк - понад один рік у спірному житловому приміщенні, доказово суду не підтверджено. Саме по собі твердження позивача про те, що відповідач за власним бажанням залишив спірну квартиру і не цікавиться житлом - квартирою, доказово також не підтверджено. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами обставини не поважності причин не проживання відповідача в квартирі, право користування якою останній має, от же за таких обставин по справі підстав для задоволення позову судом не вбачається. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Перевіривши обставини за позовом, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме про визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд вважає, що зазначені позивачем обставини не поважності причин не проживання відповідача в спірній квартирі, не знайшли підтвердження належними та допустимими доказами. А отже, за таких обставин по справі, підстав для задоволення позову судом не вбачається.

Outcome: dismissed