Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ямпільського районного суду Вінницької області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав, в якій просив: розірвати шлюб між ним і відповідачем [PERSON] , актовий запис №1269 від 07.07.2007, який здійснений відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області; Стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня прийняття рішення по справі і до досягнення дитиною повноліття; позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги мотивував тим, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , яке видане 07.07.2007 відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис №1269, він із відповідачем зареєстрували шлюб. За час спільного проживання у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Стосунки з відповідачем з травня 2022 року фактично припинено, на даний час спільно не проживають. Відповідач зібрала свої речі та нічого не кажучи, виїхала за межі Ямпільщини . З того часу позивач та відповідач не підтримують сімейних стосунків, не спілкуються, спільного господарства не ведуть, не мають взаємних прав та обов`язків. Позивач вказує, що відповідач станом на сьогоднішній день утворила нову сім`ю та проживає з іншим чоловіком, саме тому він звернувся до суду з позовними вимогами, як про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, так і про позбавлення відповідача батьківських прав. Вказав, що він залишився проживати з донькою у власному житловому будинку. З часу залишення його з дитиною, відповідач по сьогоднішній день інтересами і вихованням доньки взагалі не цікавилась, ні матеріально, ні морально не допомагає, до дитини не приїздить, з дитиною не спілкується як мати. За час навчання дитини в школі за останні 2.5 роки відповідач жодного разу не поцікавилась її навчанням та досягненнями. Відповідач за ці роки жодного разу не з`являлася на батьківські збори, на дні народження доньки також не була, подарунки дитині не купляла. Відповідач ніяким чином не піклується про доньку, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її станом здоров`я, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Також позивач звертає увагу суду, на те, що відповідач не забезпечує дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом, батьківською ласкою і турботою, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не піклується її підготовкою до самостійного життя, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини. Відповідач стверджує, що умови проживання у доньки задовільні, санітарно-гігієнічний стан також відповідає нормам, у дитини є своя кімната та донька всім забезпечена, позивач забезпечує доньку всім необхідним для її якісного проживання та навчання. Також звертає увагу суду на те, що він матеріально забезпечує доньку всім необхідним для її якісного проживання та навчання. Зазначає, що визначаючи розмір аліментів необхідно виходити з того, що відповідач має задовільний стан здоров`я, матеріальне становище також задовільне, інших дітей у відповідача не має та аліменти вона нікому не сплачує, на даний час відповідач має змогу утримувати їхню дитину в межах мінімуму визначеному чинним законодавством України. Також враховуючи вищевикладене, має місце факт ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманням дитини, свідоме нехтування ними, а саме: відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти, не виконує належним чином обов`язку щодо її утримання, не маючи сторонніх перешкод та маючи реальну можливість, взагалі виявляє байдужість до дитини, тривалий час не бачила дитини та не спілкувалася із нею. Саме тому, враховуючи конкретні обставини справи, як найкращі інтереси дитини, а також те, що відповідач фактично не виконувала свої батьківські обов`язки з травня 2022 року, можна дійти висновку про застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день та час його проведення був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник позивача адвокат Снітко В.А., який діє на підставі Ордеру серії АВ №1134163 від 21.01.2025 позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнала частково. Вказала, що згідна на розірвання шлюбу, так як у неї уже інша сім`я і вона проживає з іншим чоловіком. Що стосується аліментів, то вказала, що визнає їх частково, просто у неї немає можливості зараз утримувати дитину, по можливості вона буде допомагати. Позовні вимоги щодо позбавлення її батьківських прав не визнає. Вказала, що донька виросте і все зрозуміє. Наданий час у неї уже більше двох років інша сім`я, вона проживає з іншим чоловіком, і її новий чоловік не бажає, щоб вона спілкувалася із бувшими, а також із донькою. Визнає, що вона від коли живе з новим чоловіком не бере участі у вихованні та забезпечені, а також розвитку дитини, однак у дитини добрий батько і він всім її забезпечить. Її поведінка тимчасова, можливо у майбутньому все зміниться, просто їй теперішній чоловік забороняє. Представник служби у справах дітей Ямпільської міської ради у судове засідання не з`явився, подала письмову заяву за вхід.№741 від 04.02.2025, в якій просить судове засідання проводити в їх відсутність, при вирішенні питання покладаються на розсуд суду. Заяви, клопотання: клопотання позивача про виклик свідків. Інші процесуальні дії у справі: 30 грудня 2024 відкрито загально позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 21 січня 2025 року (а.с.24-27), закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 04 лютого 2025 року, задоволено клопотання позивача про виклик та допит свідків (а.с.45-47), про що постановлено ухвали окремими процесуальними документами. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини: Із показань свідка [PERSON] даних нею у судовому засідання судом встановлено, що вона знає позивача ще до його одруження, вони давно дружать. Вказала, що з початком війни відповідач почала часто їздити у місто Вінницю. Тоді позивач телефонував до неї і просив забрати доньку то з гуртків, то зі школи. Пізніше [PERSON] повідомив, що у Наталі нова сім`я, вона проживає у місті Вінниця і у неї новий чоловік. Вказала, що коли зустрілася із відповідачем у Вінниця , то остання їй повідомила, що її новий чоловік забороняє бачитись і приїздити в Ямпіль . [PERSON] казала, що донька виросте і все зрозуміє. Вказала, що вони часто приходять в гості до [PERSON] , то він постійно з донькою, а також допомагає його мати. [PERSON] навіть на день народження не телефонувала і не приїздила до доньки. Взагалі на будь-які свята її не було біля дитини. Із показань свідка [PERSON] даних нею у судовому засідання судом встановлено, що вона є матірю позивача. Зазначила, що «наша красавіца» поїхала більше двох з половиною років тому, і сьогодні від того часу вона її бачить вдруге. Вказала, що вони із сином проживають по сусідству, то вона допомагає синові у вихованні доньки. Син сам займається вихованням, розвитком та забезпеченням доньки. Відповідачки немає взагалі, вона взагалі не цікавиться донькою. Із показань свідка [PERSON] даних нею у судовому засідання судом встановлено, що вона є кумою сторін, а також хресною їхньої доньки [PERSON] . Вказала, що більше двох років відповідач не проживає із дитиною. Скільки б разів вони не приїздили, то [PERSON] завжди з [PERSON]. Відповідач взагалі не приймає участі у вихованні дитини. Навіть коли [PERSON] хворіла, то мати не цікавилась її здоров`ям. Дитину займається батько, а також допомагає йому його мати. Із показань свідка [PERSON] даних нею у судовому засідання судом встановлено, що вони дружили сімями. Відповідач більше двох з половиною років проживає у місті Вінниця. Вказала, що їхні із позивачем діти спілкуються разом, то зі слів [PERSON] мама не довідується до неї, не цікавиться нею, не телефонує. Зазначила, що [PERSON] як батько чудовий, а [PERSON] взагалі немає. Всім утриманням та забезпеченням дитини та її розвитком займається [PERSON] , а також йому допомагає його мати. Наталі взагалі не виконує своїх батьківських обов`язків, тим більше як мама дівчинки. Із спілкування у судовому засіданні із неповнолітньою [PERSON] судом встановлено, що дитина доглянута, чемна, розумна. Дівчинка повідомила, що вона проживає із папою та бабусею. Мама з ними не проживає. Папа купив їй комп`ютер, телефон, папа взагалі їй все купує. Мама до неї не телефонує навіть на день народження, і не приїздить. Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі - копії паспорта громадянина України (а.с.9-10) судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у місті Сороки Молдова, зареєстрований у [ADDRESS] . Із копії паспорта громадянина України (а.с.11-12) судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] у місті Вінниця, зареєстрована у [ADDRESS] . Із копії Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 07.07.2007 (а.с.13) судом встановлено, що 07.07.2007 сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис №1269. Із Свідоцтв про народження серії [NUMBER] виданого 29.09.2015 (а.с.14) судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Із копії Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» (а.с.15) судом встановлено, що [PERSON] станом на 11.04.2024 до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Із копії довідки-характеристики №02-12/1047 від 26.12.2024 (а.с.16) судом встановлено, що [PERSON] до адміністративної відповідальності за останні дванадцять місяців при адміністративній комісії Ямпільської міської ради не притягувався. З копії договору дарування житлового будинку від 19 грудня 2018 року (а.с.17-18) судом встановлено, що [PERSON] набув у власність, житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Із Депутатського акту обстеження від 23.12.2024 (а.с.19) судом встановлено, що в [ADDRESS] проживають [PERSON] , [INFO] та його донька [PERSON] , [INFO] , також комісією встановлено, що дружина [PERSON] в період часу з 15 травня 2022 року по теперішній час за місцем свого проживання відсутня, виїхала з міста Ямпіль в невідомому напрямку. За вказаний період часу [PERSON] вихованням своєї доньки не займалась, з чого вбачається відсутність серйозного ставлення [PERSON] до своїх батьківських обов`язків. Також було встановлено, що в житловому будинку у дитини є все необхідне для проживання та розвитку дитини, а саме є окрема кімната, в якій є ліжко, шафа, а також розвиваючі ігри й книги, є комп`ютер, телевізор, тощо. В будинку панує позитивна атмосфера для проживання та виховання дитини. Санітарні умови задовільні. Батько приділяє багато уваги вихованню дитини, яка охайно одягнення. Стосунки між дитиною та батьком доброзичливі. Отже, учасниками огляду зроблено висновок, що за вищевказаною адресою на даний час, фактично разом з неповнолітньою дитиною проживає батько, який самостійно займається вихованням дитини. Мати дитини з дитиною не проживає, участі у вихованні дитини не бере. Із копії довідок виданих лікарем - психіатром та лікарем - наркологом від 09.12.2024 (а.с.20) судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , під наглядом не перебуває і за медичною допомогою не звертався. Із Рішення №7 виконавчого комітеті Ямпільської міської ради Могилів-Подільського району Вінницької області від 16 січня 2025 року (а.с.36) судом встановлено, що розглянувши протокол засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Ямпільської міської ради від 08.01.2025 року №1 виконавчий комітет міської ради вирішив затвердити висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Із Висновку про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] (а.с.37-38) судом встановлено, що під час відвідування сім`ї було встановлено, що [PERSON] проживає разом із малолітньою донькою [PERSON] . Матері дитини [PERSON] на момент відвідування не було. Матеріально-побутовий стан будинку задовільний, у кімнатах зроблений сучасний ремонт, є необхідні меблі та побутова техніка. Для виховання та розвитку дитини створено необхідні умови, є окрема дитяча кімната. Наявний сезонний одяг, канцелярське приладдя, сучасні гаджети. Зі слів батька [PERSON] його дружина з ними не проживає, не цікавиться життям дитини, не надає матеріальну допомогу на забезпечення доньки. [PERSON] була повідомлена про дату та час засідання комісії та про розгляд питання щодо позбавлення її батьківських прав, однак на засідання не з`явилася, в телефонному режимі повідомила працівника служби у справах дітей, що на даний момент проживає у м.Вінниця. Зважаючи на відсутність фактів, що підтверджують не виконання мамою її батьківських обов`язків відносно дитини виконавчий комітет міської ради, як орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] . Що стосується заявленої позовної вимоги про розірвання шлюбу, то суд зазначає наступне: Судом встановлено, що сторони миритись не бажають, оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти його розірвання. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України). Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти його розірвання, вказуючи при цьому, що у неї вже інша сім`я. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачкою. Таким чином встановлено, що сторони разом не проживають з травня місця 2022 року, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, та інтересам їхньої неповнолітньої доньки, тому суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову [PERSON] в частині розірвання шлюбу. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем, або відновити своє дошлюбне прізвище. Як вбачається із свідоцтва про шлюб відповідач при реєстрації шлюбу своє прізвище « [PERSON] » змінила на прізвище чоловіка « [PERSON] », не заявила вимогу про зміну її прізвища на дошлюбне, а тому суд не має підстави для зміни її прізвища « [PERSON] » на дошлюбне « [PERSON] ». А тому із врахуванням вище викладеного, суд має підстави для розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів на дитину, то суд зазначає наступне: Оцінюючи усі докази, що є у справі в їх сукупності, суд вважає встановленим, що між сторонами виникли спірні правовідносини, що полягають в обов`язку матері, батька утримувати дитину. Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ст.18 Конвенції ООН «Про права дитини» суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Положеннями ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Крім того, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню, виходячи з наступного: У відповідності до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно ст.182 СК України при визначенні аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище неповнолітньої дитини, яка є здоровою та у певній мірі матеріально забезпеченою батьком. Матеріальне становище платника аліментів, яка є працездатною, як про це зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, молодою та фізично здоровою, не має на утриманні інших дітей, непрацездатних батьків, так як ніхто із сторін про це не заявив, а тому суд має підстави для стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягувати з дня пред`явлення позову до суду, і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а оскільки [PERSON] звернувся до суду із позовом 27 грудня 2024 року за вхід.№8204, тому суд має підстави для стягнення аліментів із 27 грудня 2024 року. Що стосується позовних вимог про позбавлення батьківських прав, то суд зазначає наступне: Суд, заслухавши доводи учасників справи, заслухавши показання свідків, а також з`ясувавши думку неповнолітньої дитини, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини у справі, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав: Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до ст.46 Конвенції. У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, її поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення її батьківських прав також може свідчити про її інтерес до дитини. Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі зобов`язання піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Частиною 1 статті 165 Сімейного кодексу України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі статтею 166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Відповідно до статей 150, 155 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині 6 цієї статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже, висновок та рішення органу опіки та піклування, є дорадчими та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. При цьому правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява №31111/04). Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Відповідач [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, самоусунулася від будь-якої участі у житті доньки, аргументуючи це тим, що у неї інша сім`я, тобто свідомо обрала такі життєві умови, за якими її участь у вихованні та розвитку доньки є не те, що недостатньою, а взагалі нульовою (відсутньою), що у свою чергу свідчить про її свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України. ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії» заява №70879/11 встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо мати значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, її можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку скасує лише правовий зв`язок між нею та її донькою, підтвердить відсутність фактичного духовного зв`язку між матір`ю та дитиною. За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Із врахуванням думки неповнолітньої [PERSON] суд вважає, що є підстави, із врахуванням якнайкращих інтересів дитини, для позбавлення відповідача батьківських прав. Зважаючи на те, що мати не цікавиться життям доньки, не приймає участі в її вихованні та утриманні, не піклується про її фізичний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, а також враховуючи що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків свідомо та в її діях вбачається винна поведінка відносно дитини, тому суд приходить до висновку, що вона свідомо відмовилася приймати участь в житті свої дитини. Що стосується висновку виконавчого комітету як органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки, то суд вважає його взагалі не обґрунтованим, так як у висновку чітко зазначено, що під час відвідування сім`ї було встановлено, що дитини проживає з батьком, мати з сім`єю, тобто з дитиною, не проживає, а взагалі відсутня. Мати на засідання комісії не з`явилася, у телефонному режимі повідомила, що вона проживає у місті Вінниця. У висновку взагалі не обґрунтовано причини його прийняття, а саме про недоцільність, не вказано, які саме вагомі докази були взяті до уваги при прийнятті такого висновку. А тому, суд приходить до переконання, що даний висновок виконавчого комітету міської ради прийнятий без будь-якої аргументації , не в інтересах неповнолітньої дитини, і тому суд не погоджується із даним висновком, і приходить до переконання про необхідність постановлення судом рішення дзеркально протилежним до рішення виконавчого комітету міської ради як органу опіки та піклування, оскільки суд, в першу чергу ставить інтереси дитини, як найвищі, та які найбільше потребують правового захисту. Враховуючи вище зазначене, суд не вбачає підстав для попередження відповідача [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, оскільки відповідач свідомо постановила свої інтереси вище інтересів своєї малолітньої доньки, самоусунулася від будь-якого спілкування із дитиною, від будь-якої участі у житті своєї дитини - дівчинки, яка у такому віці найбільше потребує спілкування із мамою, яке вона взагалі протягом більше як двох з половиною років не отримує. Адже саме мати має пояснити дитині фізіологічні зміни, які із віком відбуваються у дівчаток, по-скільки батькові як чоловікові, на думку суду, це буде значно важче і не комфортніше зробити. Саме мати має донести до своєї доньки, як їй будувати стосунки із однолітками, із хлопцями (чоловіками) у майбутньому. Навчити дівчинку елементарним засобам гігієни, як майбутню жінку. Саме мати для дівчинки має бути авторитетом та засобом для наслідування, не тільки у побутових обставинах (приготування їжі, прибирання і т.ін), а й у поводженні у публічних загальнодоступних місцях. Відповідач такі дії (вчинки) взагалі не робить відносно своєї доньки. А тому, суд вважає за доцільне застосувати до відповідача крайній захід у виді позбавлення її прав відносно її неповнолітньої доньки, а відповідачу лише роз`яснити положення ст.169 СК України, що мати, яка була позбавлена батьківських прав має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Тому, із врахуванням вище викладеного, суд має підстави для задоволення заявлених позивачем позовних вимог про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав. Оскільки позовні вимоги задоволено у повному обсязі, судові витрати, понесені позивачем і документально підтверджені - квитанцією №13 від 27.12.2024, за правилами ст.141 ЦПК України підлягають відшкодуванню із відповідача у сумі 2422,40 грн. Разом з тим, враховуючи те, що позовні вимоги позивача в частині стягнення аліментів задоволено, а тому у порядку ч.6 ст.141 ЦПК України суд має підстави стягнути із відповідача у дохід держави судовий збір у сумі 1211,20 грн. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.

Outcome: approved