Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-11 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 04 вересня 2024 року звернулася до суду з позовом до відповідача Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області фактично про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання вчинити певні дії зі стягнення заборгованості з щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що виникла за його життя, неотриманої її чоловіком суми коштів (грошового утримання судді), стягнення вказаної суми і витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що [INFO] помер її чоловік, [PERSON] , суддя у відставці Дніпропетровського апеляційного суду. Вона, [PERSON] , дружина померлого, знаходилась в шлюбі з ним з 1976 року, та була зареєстрована і проживала разом з чоловіком за адресою: [ADDRESS] . Тож вона є членом сім`ї померлого. З 14 липня 2015 року вона, [PERSON] , перебуває на обліку в ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області року та до 01 жовтня 2022 року отримувала пенсію за віком. На підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 червня 2022 року вона з 04 березня 2022 року переведена на пенсію у зв`язку з втратою годувальника після смерті її чоловіка, як член сім`ї, що була на утриманні померлого. На час смерті її чоловік [PERSON] перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримував щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року ГУ ПФ України в Дніпропетровській області було зобов`язано з 18 лютого 2020 року провести перерахунок та виплачувати щомісячне довічне грошове утримання [PERSON] згідно довідки Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року № 04.2/72/20-с про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням раніше виплачених сум. Відповідачем добровільно було виконано вказану постанову, здійснено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання та з 01 серпня 2021 року розпочато його виплату в збільшеному розмірі. Однак заборгованість, що виникла за період з 18 лютого 2020 року до 31 липня 2021 року виплачена не була. На звернення її чоловіка стосовно суми заборгованості та її виплати, ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відповіддю від 29 жовтня 2021 року повідомило про те, що перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці здійснено, та зазначено, що з 18 лютого 2020 року розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 120 066.24 грн.. В відповіді також було вказано, що розмір заборгованості, яка виникла за період з 18 лютого 2020 року по 31 липня 2021 року після перерахунку щомісячного довічного грошового утримання складає 1 166 745.90 грн., однак її виплата буде здійснена після виділення додаткових бюджетних асигнувань. Розуміючи, що вказані бюджетні асигнування можуть надійти лише після сформуванню бюджету на 2022 рік, [PERSON] з позовом про зобов`язання виплати заборгованості не звертався, виконавче провадження не відкривалось. [INFO] [PERSON] помер. Тож заборгованість в сумі 1166745.90 грн., яка виникла з вини відповідача, за його життя не була ним отримана. З урахуванням того, що вона була єдиним членом сім`ї померлого, що підтверджується наданими мною копіями документів (довідкою про склад сім`ї померлого, свідоцтвом про одруження та реєстрацією і в паспорті) сума не отриманої за життя соціальної виплати, що складається з заборгованості з щомісячного довічного грошового утримання судді відставці в сумі 1 166 745.90 грн підлягає передачі їй, [PERSON] .. З метою вжиття заходів досудового врегулювання спору вона, [PERSON] , як член сім`ї померлого, 25 жовтня 2022 року, через електронний кабінет пенсіонера, звернулася до відповідача з заявою про виплату їй недоотриманої [PERSON] суми з щомісячне довічного грошового утримання судді у відставці в сумі 1166745.90 грн., відповідно до вимог ст. 1227 ЦК України. Відповідачем на її електронну адресу була направлена відмову. Щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці є соціальною виплатою, яка в розумінні ст. 1227 ЦК України, в разі її невиплати за життя спадкодавцю підлягає передачі членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входить до складу спадщини та не передбачає будь-якого правонаступництва. При цьому відсутність відповідного фінансування не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України від обов`язку здійснити таку виплату, і не може позбавляти особу права на отримання передбачених законом належних сум (правова позиція Верховного суду). Отже звернення до пенсійного фонду ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно (грошове утримання, кошти з пенсійного фонду) оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про своє право власності в порядку спадкування по законом після смерті чоловіка на вказану суму грошового утримання і стягнення її з відповідача, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Їй завдано збитків. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що його права порушено і був вимушений звертатися з позовом до суду. Позивачка вважає, що все нею зроблено правильно і згідно закону та просила стягнути ці кошти недоотриманого чоловіком за життя грошового утримання судді у відставці на її користь, задовольнивши позов в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представник відповідача ГУ ПФУ в Дніпропетровській області не погодилися з викладеними в позові обставинами, підтвердивши не правильність викладеного і свою не згоду, їх дії з цього питання відповідають закону, просили розглянути справу по закону за наявними матеріалами, в задоволенні позову відмовити і просили врахувати їх позицію, фактично відзив на позов. \~ \~ \~ \~З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , суддя у відставці Дніпропетровського апеляційного суду, що підтверджується свідоцтвом про смерть. [PERSON] , дружина померлого, знаходилась в шлюбі з ним з 1976 року, та була зареєстрована і проживала разом з чоловіком за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, реєстрації в паспорті, довідкою голови ОССБ будинку [ADDRESS] . Тож вона є членом сім`ї померлого. З 14 липня 2015 року вона, [PERSON] , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області року та до 01 жовтня 2022 року отримувала пенсію за віком. На підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 червня 2022 року вона з 04 березня 2022 року переведена на пенсію у зв`язку з втратою годувальника після смерті її чоловіка, як член сім`ї, що була на утриманні померлого. На час смерті її чоловік [PERSON] перебував на обліку в Управлінні ПФ України в Дніпропетровській області та отримував щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було зобов`язано з 18 лютого 2020 року провести перерахунок та виплачувати щомісячне довічне грошове утримання [PERSON] згідно довідки Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року № 04.2/72/20-с про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням раніше виплачених сум. Відповідачем добровільно було виконано вказану постанову, здійснено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання та з 01 серпня 2021 року розпочато його виплату в збільшеному розмірі. Однак заборгованість, що виникла за період з 18 лютого 2020 року до 31 липня 2021 року виплачена не була. На звернення [PERSON] стосовно суми заборгованості та її виплати, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області електронною відповіддю від 29 жовтня 2021 року повідомило про те, що перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці здійснено, та зазначено, що з 18 лютого 2020 року розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 120 066.24 грн.. В відповіді також було вказано, що розмір заборгованості, яка виникла за період з 18 лютого 2020 року по 31 липня 2021 року після перерахунку щомісячного довічного грошового утримання складає 1 166 745.90 грн., однак її виплата буде здійснена після виділення додаткових бюджетних асигнувань. Розуміючи, що вказані бюджетні асигнування можуть надійти лише після сформуванню бюджету на 2022 рік [PERSON] з позовом про зобов`язання виплати заборгованості не звертався, виконавче провадження не відкривалось. [INFO] [PERSON] помер. Тож заборгованість в сумі 1166745.90 грн., яка виникла з вини відповідача, за його життя не була ним отримана. Відповідно до ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім ї, а разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці є гарантованою Конституцією України та передбачене Законом «Про судоустрій і статус суддів» соціальною виплатою судді у відставці. З урахуванням того, що позивачка була єдиним членом сім`ї померлого, що підтверджується наданими мною копіями документів (довідкою про склад сім`ї померлого, свідоцтвом про одруження та реєстрацією і в паспорті) сума не отриманої за життя соціальної виплати, що складається з заборгованості з щомісячного довічного грошового утримання судді відставці в сумі 1 166 745.90 грн підлягає передачі [PERSON] .. З метою вжиття заходів досудового врегулювання спору [PERSON] , як член сім`ї померлого, [INFO] , через електронний кабінет пенсіонера, звернулася до відповідача з заявою про виплату їй недоотриманої [PERSON] суми з щомісячне довічного грошового утримання судді у відставці в сумі 1166745.90 грн., відповідно до вимог ст. 1227 ЦК України. Відповідачем на її електронну адресу була направлена відмову. Щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці є соціальною виплатою, яка в розумінні ст. 1227 ЦК України, в разі її невиплати за життя спадкодавцю підлягає передачі членам його сім`ї а у разі їх відсутності входить до складу спадщини та не передбачає будь-якого правонаступництва. При цьому відсутність відповідного фінансування не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України від обов`язку здійснити таку виплату, і не може позбавляти особу права на отримання передбачених законом належних сум (правова позиція Верховного суду). Вважаючи, що діями відповідача право позивачки порушено, а відмова у виплаті їй, члену сім`ї померлого, заборгованості з щомісячного довічного грошового утримання, виникла перед її чоловіком за його життя є неправомірною вона звернулася з позовом про зобов`язання вчинити виплату до Дніпровського окружного адміністративного суду; однак ухвалою Дніпровського окружного адміністративного суду від 12 січня 2024 року позивачка отримала лише 12 квітня 2024 року справу за її позовом було закрито, в зв`язку з тим, що позов слід вирішувати за правилами Цивільного процесуального кодексу України. Позивач поніс витрати, що складаються з суми сплаченого судового збору в розмірі 1\~211.20 грн. та просив фактично стягнути з ГУ Пенсійного фонду в Дніпропетровській області на користь [PERSON] невиплачене грошове утримання судді у відставці за його життя її чоловіка [PERSON] , у розмірі 1\~166\~745.90 грн., судові витрати покласти на відповідача. Отже звернення до пенсійного фонду ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно (грошове утримання, кошти з пенсійного фонду) оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про своє право власності в порядку спадкування по законом після смерті чоловіка на вказану суму і стягнення її з відповідача, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Їй завдано збитків. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що його права порушено і був вимушений звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. \~ \~ \~ \~Судом з`ясовано, що дійсно [INFO] помер [PERSON] , суддя у відставці Дніпропетровського апеляційного суду, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Позивач [PERSON] , дружина померлого, знаходилась в шлюбі з ним з 1976 року, та була зареєстрована і проживала разом з чоловіком за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, реєстрації в паспорті, довідкою голови ОССБ будинку [ADDRESS] . Тож вона є членом сім`ї померлого. З 14 липня 2015 року [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області року та до 01 жовтня 2022 року отримувала пенсію за віком. На підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 червня 2022 року вона з 04 березня 2022 року переведена на пенсію у зв`язку з втратою годувальника після смерті її чоловіка, як член сім`ї, що була на утриманні померлого. На час смерті її чоловік [PERSON] перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримував щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було зобов`язано з 18 лютого 2020 року провести перерахунок та виплачувати щомісячне довічне грошове утримання [PERSON] згідно довідки Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року № 04.2/72/20-с про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням раніше виплачених сум. Відповідачем добровільно було виконано вказану постанову, здійснено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання та з 01 серпня 2021 року розпочато його виплату в збільшеному розмірі. Однак заборгованість, що виникла за період з 18 лютого 2020 року до 31 липня 2021 року виплачена не була. На звернення [PERSON] стосовно суми заборгованості та її виплати, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області електронною відповіддю від 29 жовтня 2021 року повідомило про те, що перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці здійснено, та зазначено, що з 18 лютого 2020 року розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 120 066.24 грн.. В відповіді також було вказано, що розмір заборгованості, яка виникла за період з 18 лютого 2020 року по 31 липня 2021 року після перерахунку щомісячного довічного грошового утримання складає 1 166 745.90 грн., однак її виплата буде здійснена після виділення додаткових бюджетних асигнувань. Розуміючи, що вказані бюджетні асигнування можуть надійти лише після сформуванню бюджету на 2022 рік [PERSON] з позовом про зобов`язання виплати заборгованості не звертався, виконавче провадження не відкривалось. [INFO] [PERSON] помер. Тож заборгованість в сумі 1166745.90 грн., яка виникла з вини відповідача, за його життя не була ним отримана. Відповідно до ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім ї, а разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці є гарантованою Конституцією України та передбачене Законом «Про судоустрій і статус суддів» соціальною виплатою судді у відставці. З урахуванням того, що позивачка була єдиним членом сім`ї померлого, що підтверджується наданими мною копіями документів (довідкою про склад сім`ї померлого, свідоцтвом про одруження та реєстрацією і в паспорті) сума не отриманої за життя соціальної виплати, що складається з заборгованості з щомісячного довічного грошового утримання судді відставці в сумі 1 166 745.90 грн підлягає передачі [PERSON] .. З метою вжиття заходів досудового врегулювання спору [PERSON] , як член сім`ї померлого, [INFO] , через електронний кабінет пенсіонера, звернулася до відповідача з заявою про виплату їй недоотриманої [PERSON] суми з щомісячне довічного грошового утримання судді у відставці в сумі 1166745.90 грн., відповідно до вимог ст. 1227 ЦК України. Відповідачем на її електронну адресу була направлена відмову в якій зазначалось. що виплата заборгованості щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, нарахованої на виконання постанови суду, можлива в разі заміни сторони по справі на правонаступника на підставі норм Кодексу адміністративного судочинства України». Але її чоловіком виконавче провадження про стягнення виниклої заборгованості не відкривалось. Ні в провадженні суду, ні в провадженні виконавчої служби будь які відкриті за життя [PERSON] справи відсутні. Тож яку заміну сторонам справі має на увазі відповідач не зрозуміло. Вказана сума заборгованості повинна передаватись члену сім`ї і лише за відсутності такого входить до складу спадщини. Тож свідоцтво про право на спадщину на зазначені кошти не видавалось. Тому, 04 вересня 2023 року через електронний кабінет пенсіонера вона повторно звернулася відповідача з заявою про виплату їй, як члену сім`ї померлого, заборгованості з щомісячного грошового утримання чоловіка, яка винила з вини відповідача, що підтверджується постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року. Однак 03 жовтня 2023 року позивачка знову отримала відповідь від відповідача якою їй повторно було відмовлено в виплаті заборгованості з посиланням на ст. 52 КАСУ якою передбачено процесуальне правонаступництво та заміну на будь якій стадії судового процесу (неіснуючого на той час) у разі вибуття відповідної сторони у відносинах щодо яких виник спір її правонаступником та рекомендував їй звернутися до суду. Процесуальне правонаступництво в даному випадку не може бути застосовано, так як спір її чоловіка з відповідачем з приводу перерахунку та нарахування щомісячного грошового утримання судді у відставці з 18 лютого 2020 року вже вирішений, позов розглянутий судом з винесенням судового рішення, яке набрало законної сили, перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці здійснено, тим більше добровільно, тобто рішення було виконано. Розмір вказаної заборгованості та час, з якого вона виникла визнаний самим відповідачем та на час смерті [PERSON] , тобто станом на 27 лютого 2022 року склала 1 млн. 166 тис. 745 грн. 90 коп.. Ст. 1227 ЦК України закріплено право членів сім`ї померлого на одержання сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві та передбачено окремий від спадкування порядок а саме, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, і лише у разі відсутності членів сім`ї померлого, не отримані за життя виплати - входять до складу спадщини Щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці є соціальною виплатою, яка в розумінні ст. 1227 ЦК України, в разі її невиплати за життя спадкодавцю підлягає передачі членам його сім`ї а у разі їх відсутності входить до складу спадщини та не передбачає будь-якого правонаступництва. При цьому відсутність відповідного фінансування не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України від обов`язку здійснити таку виплату, і не може позбавляти особу права на отримання передбачених законом належних сум (правова позиція Верховного суду). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм правом та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Європейський суд з прав людини зазначив, що в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поняття «майно» охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (п. 74 рішення від 02 березня 2005 року у справі «VonMaltzanandOthers v. Germany»). Європейський суд з прав людини зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та сформував позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність. Таким чином, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань». Таким чином відповідач зобов`язаний здійснити позивачці, члену сім`ї померлого, виплату заборгованості з щомісячного грошового утримання судді у відставці, що виникла за період з 18 лютого 2020 року по 01 серпня 2021 року в сумі 1 млн. 166 тис. 745 грн. 90 коп. та не с отримана суддею за життя. Отже звернення до пенсійного фонду ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно (грошове утримання, кошти з пенсійного фонду) оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про своє право власності в порядку спадкування по законом після смерті чоловіка на вказану суму і стягнення її з відповідача, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Їй завдано збитків. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державну службу», державний службовець зобов`язаний дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однак відповідач не виконав свої обов`язки та повноваження всупереч наведених норм та своєчасно не здійснив нарахування та виплату недоотриманої суми грошового утримання померлого судді у відставці його члену сім`ї, фактично спадкоємцю. В зв`язку з обставинами, що склалися, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права відповідно до положень статті 16 ЦК України. Позивач вважає, що його права порушено, все ним зроблено правильно і згідно закону та просив визнати за ним право власності на вказану недоотриману пенсію батька в порядку спадкування за законом. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19 (провадження № 61-11268сво20) зазначив, що тлумачення статті 1227 ЦК України доводить, що: - цією правовою нормою встановлено сингулярне правонаступництво членів сім`ї спадкодавця на отримання належних йому та не отриманих ним за життя грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат. Указані суми включаються до складу спадщини лише у разі відсутності у спадкодавця членів сім`ї чи їх відмови від права на отримання вказаних сум. Специфіка правонаступництва прав на отримання сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат обґрунтовується необхідністю: а) створення умов для охорони майнових інтересів членів сім`ї спадкодавця в разі, коли вони не є його спадкоємцями; б) забезпечення можливості реалізації права на одержання членами сім`ї спадкодавця належних йому грошових коштів без дотримання передбаченої ЦК України процедури оформлення спадщини; - право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК України) та додаткового юридичного факту - смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно, щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї - спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до статті 1227 ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (стаття 1224 ЦК України), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (стаття 1241 ЦК України), задоволення вимог кредиторів (стаття 1281 ЦК України). Стосовно визначення юрисдикійності спору. У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів. Згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ. У справі «Сокуренко і Стригун проти України» ЄСПЛ указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria, заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Стосовно посилання в касаційній скарзі на те, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити таке. Згідно із частиною першою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом та розгляду справи в судах, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом; пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року). Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу. Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади. Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Для розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формальних критеріїв - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин і предмета спору. Для правильного вирішення питання про юрисдикцію суду визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта (інших суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. Отже, у публічно-правовому спорі сторони правовідносин не є рівноправними: одна зі сторін - суб`єкт владних повноважень виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Зазначені функції суб`єкт владних повноважень має виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір. Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. За змістом статті 15 ЦПК України під цивільною юрисдикцією розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом. За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Аналогічна норма закріплена у частині першій статті 19 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. У поданому позові [PERSON] просить стягнути з ГУ Пенсійного фонду в Дніпропетровській області на її користь невиплачену суму довічного грошового утримання судді у відставці за життя спадкодавця її чоловіка [PERSON] , у розмірі 1\~166\~745.90 грн.. Зі змісту позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що позов подано з метою захисту спадкових прав позивача, оскільки предметом заявлених позовних вимог є стягнення нарахованого, але не отриманого спадкодавцем позивача за життя виплати довічного грошового утримання, тобто виплат, які не стосуються порядку нарахування соціальних виплат. Тобто вимоги є майновими (стягнення грошових коштів), а правовідносини між сторонами - цивільними. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17, а також в Постанові Великої Палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі № 284/252/17. Спір має приватноправовий характер і повинен підлягати розгляду за правилами цивільного судочинства. Спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права на спадкування за законом, а саме право власності на спадкове майно у вигляді призначеної, нарахованої, але невиплаченої пенсії спадкодавця. Позивач поніс витрати, що складаються з суми сплаченого судового збору в розмірі 1 211.20 грн. та просив фактично стягнути з Головного управління Пенсійного фонду в Дніпропетровській області на його користь невиплачену суму грошового утримання судді у відставці та судові витрати покласти на відповідача. Частиною десятою статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-ХІУ визначено, що належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини. Статтею 1227 ЦК України також передбачено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 522/19647/17. Отже, бездіяльність відповідача, що полягає у неприйнятті рішення про виплату недоотриманої при житті суми грошового утримання судді у відставці та його фактична відмова позивачу не відповідають чинному законодавству та призвели до порушення майнових прав та передбачених законом інтересів позивача. Цивільний кодекс України не визначає строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання невиплачених йому сум пенсії. Відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У своїх висновках Європейський суд с прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Перший протокол) полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 Першого протоколу дозволяє позбавлення власності лише на умовах передбачених законом (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції проти Греції», «Малама проти Греції»). Ст. 1 Першого протоколу не гарантує права на надбання майна (рішення у справах «Ван дер Мюсель проти Бельгії» «Копеський проти Словаччини»). Особа може заявляти про порушення ст. 1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення національного суду стосуються її майна в розумінні цього положення». «Майном» може бути як існуюче майно», так і активи включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймі «легітимні сподівання на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути конкретними, ніж просто надія і повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копеський проти Словаччини»). Тому, зважаючи на принцип захисту легітимних очікувань особи та на один з загальновизнаних способів захисту прав особи в національному законодавстві України, який полягає примусовому виконанні обов`язку в натурі, стягнення з відповідача на корить позивача в порядку спадкування недоотриманих померлим [PERSON] виплат грошового утримання є об`єктивним та обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача. У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Так, Цивільним кодексом України регулюються правовідносини у сфері спадкування. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 286/3516/16-ц зроблено висновок, якщо предметом позову є майнова вимога про визнання в порядку спадкування право власності на майно - грошові кошти, тому спір має приватно правовий характер і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Відповідно до абзацу 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Права і свободи людини та їх гарантії, відповідно до ст. З Конституції України, визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. У відповідності до рішення Конституційного суду України № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року по справі № 1-42/20114, Кабінет Міністрів України, як вищий органу системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належать і Пенсійний фонд України. Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280, Пенсійний фонд України розробляє проект бюджету Пенсійного фонду України та подає його Міністрові соціальної політики для внесення в установленому порядку на розгляд Кабінетові Міністрів України, здійснює ефективний розподіл фінансових ресурсів для пенсійного забезпечення, складає звіт про виконання бюджету Пенсійного фонду України. До повноважень Пенсійного фонду України відноситься: здійснення контролю за держанням вимог законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (страхові внески) та інших платежів, за достовірністю документів, поданих для призначення пенсії, та відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, призначенням перерахунком) і виплатою пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці та іншими виплатами, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного Фонду України, інших джерел, визначених законодавством; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством; обліку коштів Пенсійного фонду України, ведення статистичної та бухгалтерської звітності. Пенсійний фонд України розпоряджається у межах повноважень коштами Пенсійного Фонду України. Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через створені в установленому порядку територіальні органи. Таким чином, Пенсійний фонд України є органом, який реалізує політику пенсійного забезпечення, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України, а тому саме від цього органу залежить право позивача на отримання належної йому виплати за рахунок коштів пенсійного фонду. В даному випадку предметом спору є захист права громадянина України на одержання суми недоотриманої пенсії, яка належала спадкодавцю і яку спадкоємець, маючи законне сподівання може отримати від держави. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Застосовуючи вищенаведені норми права до спірних правовідносин, оскільки іншим порядком, крім судового, неможливо захистити спадкові права та законні інтереси позивача, останній і вважав необхідним звернутися до суду з вказаними позовними вимогами про визнання права власності на майно в порядку спадкування після смерті матері, які він вважає законними та обґрунтованими. Згідно зі ст. 129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Отже, в даному випадку немає перешкод для набуття позивачем права приватної власності на вказане майно кошти. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Тобто, відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не погодження з певними положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати протиправною бездіяльність ГУ Пенсійного Фонду України у Дніпропетровській області щодо невиплати [PERSON] недоотриманої суми грошового утримання судді у відставці у зв`язку зі смертю чоловіка [PERSON] та стягнути з ГУ ПФ У в Дніпропетровській області заборгованість щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці [PERSON] , що виникла до його смерті в сумі 1 166 745 грн. 90 коп. на користь члена сім`ї померлого [PERSON] - [PERSON] та стягнути з відповідача на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 1 211 грн. 20 коп.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved