Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області і просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності Відкритого сільськогосподарського акціонерного товариства «Зоря», розміром 4,07 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що [INFO] в с. Веснянка Хмельницького (бувшого Старокостянтинівського) району Хмельницької області померла [PERSON] . За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 15 березня 1999 року виконавчим комітетом Веснянської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, згідно якого все своє майно, належне їй на день смерті, заповіла у власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, ні дружини, ні дітей він не мав, а тому спадкоємці, які б мали право на спадкування після його смерті відсутні. [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] не прийняв. Таким чином, вона є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] та прийняла спадщину у встановленому законом порядку шляхом фактичного вступу в управління та розпорядження спадковим майном, оскільки забрала оригінал Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РН №923047 від 06 вересня 2002 року, а також ключі від будинку [ADDRESS] , де проживала [PERSON] . До складу спадщини після смерті [PERSON] увійшло право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності Відкритого сільськогосподарського акціонерного товариства «Зоря», розміром 4,07 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що підтверджується Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії РН №923047 від 06 вересня 2002 року. Однак, оформити свої спадкові права вона не в змозі, оскільки Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РН №923047 видано на ім`я [PERSON] після її смерті, через що нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 12 червня 2024 року у даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 28 листопада 2024 року до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, залучено [PERSON] . Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 14 січня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] адвокат Вонсович М.М. заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить позов задовольнити. \~ \~ \~ \~Представник відповідача Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області Книш О.А. подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, при розгляді справи покладається на думку суду, у визначений судом строк відзив на позов не подавав. \~ \~ \~ \~Протокольною ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 29 січня 2025 року [PERSON] виключено з числа третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, в зв`язку із його смертю [INFO] . Заслухавши представника позивачки, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи\~доказів). Згідно з ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до роз`яснень, даних в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу в редакції 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Правовідносини, що є предметом розгляду у цій справі, виникли до набрання чинності\~ЦК України, отже для вирішення цієї справи підлягають застосуванню норми\~ЦК в редакції 1963 року. Відповідно до ст.524 ЦК (в редакції 1963 року) спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно зі статтею 525 ЦК (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.534 ЦК (в редакції 1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст.548 ЦК в редакції 1963 року). Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч.1, ч.2 ст.549 ЦК в редакції 1963 року). Відповідно до\~ч.1,\~2\~ст.553\~ЦК (в редакції 1963 року) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Частиною 2 статті 554 ЦК в редакції 1963 року визначено, що якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Судом встановлено, що [INFO] в с. Веснянка Старокостянтинівського району Хмельницької області померла [PERSON] . На день своєї смерті [PERSON] була зареєстрована та проживала одна по [ADDRESS] . За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 15 березня 1999 року виконавчим комітетом Веснянської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, зареєстрований в реєстрі за №1, згідно якого все своє майно, належне їй на день смерті заповіла у власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №77422509 від 22 червня 2024 року спадкова справа до майна померлої [INFO] [PERSON] не заводилась. Крім того, за інформацією з Хмельницького обласного державного нотаріального архіву №1473/01-18 від 21 червня 2024 року спадкова справа до майна померлої [INFO] [PERSON] у період з 2002 року по 2004 рік також не заводилась. Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи. З урахуванням змісту статті 76\~ЦПК України прийняття спадщини шляхом вступу в управління чи володіння спадковим майном може підтверджуватися будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства\~юстиції України\~від 14\~червня 1994\~року №\~18/5 (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2020 року в справі № 348/618/15-ц (провадження № 61-9592св19), які в силу ч.4 ст.263 ЦПК України суд має враховувати при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Зі змісту заповіту [PERSON] вбачається, що усе своє майно вона заповіла у власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] фактично в управління та розпорядження спадковим майном з 29 липня 2002 року вступила спадкоємиця за заповітом [PERSON] , що підтверджується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] . Так, зазначені свідки, які були сусідами [PERSON] , підтвердили, що [PERSON] , яка була дочкою [PERSON] , після смерті останньої доглядала за її будинком, користувалась речами померлої, садила город. Факт прийняття позивачкою спадщини після смерті [PERSON] підтвердив також [PERSON] у письмовій заяві від 27 грудня 2024 року, адресованій суду. Так, у зазначеній заяві [PERSON] повідомив, що його сестра [PERSON] доглядала їхню матір [PERSON] до дня смерті останньої, а після смерті [PERSON] почала розпоряджатися всім майном, доглядала хату, прибирала подвір`я, садила город, натомість він спадщину після смерті [PERSON] не приймав, а тому спору між ним та [PERSON] щодо спадкового майна немає. Отже, досліджені судом докази свідчать, що [PERSON] , яка є спадкоємцем за заповітом, одразу після смерті [PERSON] з 29 липня 2002 року фактично вступила в управління і розпорядження спадковим майном, тому в силу ст.549 ЦК( в редакції 1963 року) вона є такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Інші спадкоємці [PERSON] , зазначені у заповіті, а саме, [PERSON] та [PERSON] спадщину не прийняли, оскільки [PERSON] помер ще до відкриття спадщини, а саме [INFO] , а [PERSON] у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини нотаріусу не подавав, а також фактично не вступав в управління та розпорядження спадковим майном. За таких обставин, в силу ч.2 ст.554 ЦК (в редакції 1963 року) частки спадщини, які належали б спадкоємцям за заповітом [PERSON] та [PERSON] , які відпали, перейшли до іншого спадкоємця за заповітом [PERSON] , яка прийняла спадщину. Таким чином, позивачка [PERSON] є єдиною спадкоємицею за заповітом до майна померлої [INFO] [PERSON] . Судом також встановлено, що до складу спадщини після смерті [PERSON] увійшло право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності Відкритого сільськогосподарського акціонерного товариства «Зоря», розміром 4,07 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), на яку 06 вересня 2002 року на ім`я [PERSON] було видано Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РН №923047. У жовтні 2024 року [PERSON] звернулась до Старокостянтинівської державної нотаріальної контори щодо оформлення спадщини після смерті [PERSON] . Листом від 22 жовтня 2024 року за №1485/02-14 завідувач Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою Заворотна Т.В. відмовила позивачці у видачі свідоцтва на спадщину на право на земельну частку (пай), посилаючись на те, що сертифікат на право на земельну частку (пай) видано після смерті [PERSON] , що позбавляє позивачку права оформити спадкові права на земельну частку (пай) в позасудовому порядку.\~ Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При вирішенні спору про спадкування на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).\~Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин ЗК України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі \~Порядок паювання земель). У цьому разі необхідно враховувати, що згідно із пунктом 17 Перехідних положень ЗК України 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до пункту 1 Порядку паювання земель паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі, створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Право на земельну частку (пай) згідно із пунктом 2 Порядку паювання земель мають члени сільськогосподарського підприємства, кооперативу, акціонерного товариства, у тому числі, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до статей 5, 22 ЗК України 1990 року кожний член КСП у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), право власності на яку виникає після одержання документа, що посвідчує це право. Згідно із статтею 23 ЗК України 1990 року державний акт на право колективної власності на землю видається КСП із зазначенням розмірів земель, що перебувають у його власності і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. У постанові Верховного Суду від\~31 липня 2024 року у справі № 175/2757/21 вказано, що\~право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. У разі неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Верховний Суд у постанові від 26 червня 2018 року у справі №599/1833/15-ц вказував, що\~право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів колективного сільськогосподарського підприємства\~до відповідних списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнень і затвердження списків, а з моменту передачі (державної реєстрації) державного акта про право колективної власності на землю конкретному колективному сільськогосподарському підприємству. Судом встановлено, що 28 грудня 2001 року на підставі рішення Старокостянтинівської районної ради народних депутатів №10 від 28 грудня 2001 року Відкритому сільськогосподарському акціонерному товариству «Зоря» м. Старокостянтинів Хмельницької області передано у колективну власність 5626,8 гектарів землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Державним актом на право колективної власності на землю від 28 грудня 2001 року. Станом на 28 грудня 2001 року (на момент видачі Державного акта на право колективної власності на землю) [PERSON] була членом Відкритого сільськогосподарського акціонерного товариства «Зоря», в зв`язку із чим була включена до Списку громадян членів Відкритого сільськогосподарського акціонерного товариства «Зоря», що є Додатком №1 до Державного акта на право колективної власності на землю від 28 грудня 2001 року, де значиться під №547. 06 вересня 2002 року Старокостянтинівська районна державна адміністрація Хмельницької області, вже після смерті [PERSON] , на підставі рішення №131/2002-р від 15 липня 2002 року видала на її ім`я сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РН №923047, згідно якого належна [PERSON] земельна частка (пай) визначена в розмірі 4,07 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Вказаний сертифікат зареєстровано у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 10 вересня 2002 року за №547. Отже, [PERSON] , яка померла [INFO] , на момент розпаювання землі 28 грудня 2001 року, була членом Відкритого сільськогосподарського акціонерного товариства «Зоря» м. Старокостянтинів, включена до списку громадян-членів вказаного товариства, що додається до цього Державного акта на право колективної власності на землю, тому вона правомірно набула право на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта та на її ім`я було видано Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РН №923047, однак вона не отримала відповідний сертифікат, оскільки він був виданий після її смерті [INFO] . На момент розгляду даної справи вказаний сертифікат є дійсним, доказів визнання його недійсним суду не надано. Таким чином, набуте за життя [PERSON] право на земельну частку (пай) у Відкритому сільськогосподарському акціонерному товаристві «Зоря» м. Старокостянтинів у розмірі 4,07 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) увійшло до складу спадщини після її смерті. Аналогічних за\~змістом висновків\~дійшов Верховний\~Суд у\~постанові від\~24\~вересня 2024\~року у\~справі № 272/174/22 (провадження №\~ 61-104св23). Позивачка є єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті [PERSON] , яка прийняла спадщину на підставі ч.1 ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) шляхом фактичного вступу в управління і розпорядження спадковим майном, тому саме вона набула в порядку спадкування за заповітом належне [PERSON] право на земельну частку (пай) у Відкритому сільськогосподарському акціонерному товаристві «Зоря» м. Старокостянтинів у розмірі 4,07 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Враховуючи вищевикладене, а також те, що права та обов`язки спадкодавця автоматично переходять до спадкоємців, якщо вони не були припинені до моменту його смерті, а також, що позивачка не змогла оформити свої спадкові права у нотаріуса, суд дійшов висновку про задоволення даного позову у повному обсязі. Отже, за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] слід визнати право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності Відкритого сільськогосподарського акціонерного товариства «Зоря», розміром 4,07 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Outcome: approved