Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-11 00:00:00

До Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (в порядку регресу). Короткий зміст позовних вимог. В обґрунтування позовної заяви представник позивача зазначає, що 23.03.2023 між [PERSON] та ПАТ «НАСК «Оранта» був укладений договір 213497648, предметом якого є страхування цивільно-правої відповідальності водіїв автомобіля «ВАЗ 2101», д.р.н. [NUMBER] . 13.12.2023 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ВАЗ 2101», д.р.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля «Volvo XC 60», д.р.н [NUMBER] . Відповідно до постанови Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26.12.2023 у справі №187/2435/23, дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення [PERSON] Правил дорожнього руху, тобто вчинення правопорушення, яке передбачене ст. 124 , ч. 1 ст. 130 КУпАП. ПАТ «НАСК «Оранта» на підставі страхового акту № ОЦВ-Х-23-04-104355/1 від 13.02.2024 року було сплачено особі потерпілій в ДТП страхове відшкодування в сумі 110264,31 грн. 05.03.2024 року ПАТ «НАСК «Оранта» звернулось до боржника [PERSON] з регресною вимогою № 08-03-14/1-04/2586. 16.05.2024 року боржнику було направлено досудове попередження № 08-03.14/1-04/5545. Станом на дату підготовки позовної заяви відповіді не надійшло заборгованість не сплачено. Враховуючи вище викладене, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в порядку регресу в сумі 110264,31 грн та судовий збір. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 грудня 2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін\~про слухання\~справи на 20 січня 2025 року. Ухвалою Дніпровського\~районного суду\~м.\~Дніпродзержинська від\~20\~січня 2025\~року судовий розгляд цивільної справи відкладено на 12 лютого 2025 року. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява в якій просить суду слухати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. Суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю представника позивача згідно вимог ч.3 ст. 211 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, які повернулись на адресу суду з відміткою «адресат відсутній» (а.с. 34, 40). Про проведення судового засідання відповідач також повідомлявся та викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Про причини своєї неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі не заявив, відзив проти позову не надав. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч. 3 ст. 131 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи достатність\~доказів та\~те,\~що відповідач\~належним чином\~повідомлений про\~дату,\~час і\~місце судового\~засідання,\~відповідач не\~з`явився в\~судове засідання\~без поважних\~причин або\~без повідомлення\~причин,\~відповідач не\~подав відзив,\~а представник\~позивача не\~заперечує проти\~заочного розгляду\~справи,\~суд дійшов\~до переконання,\~що є\~всі правові\~підстави провести\~заочний розгляд\~даної справи,\~про що\~12 лютого 2025 року прийнята відповідна ухвала. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши заявлені у справі докази, встановивши вимоги і заперечення сторін, визначившись із правовідносинами між сторонами і нормою права, яка підлягає застосуванню до правовідносин сторін, суд визнає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц (провадження № 14-80цс19)). Спірні правовідносини регулюються Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та главою 82 підрозділу 2 розділу III ЦК України. Вище вказаний Закон України є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1). За нормами статті 3 даного Закону обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Разом із тим, при наявності умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Наведене чітко відзеркалюється у правових висновках, викладених у постановах Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі №727/182/21, провадження №61-11749св21, від 17 серпня 2022 року в справі №761/15232/18 провадження №61-19661св20 та інших. Дійсно, уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц. Одночасно статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що цей страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду у чітко визначених випадках, а саме: а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії; в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником); г) якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху; ґ) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону; д) якщо страховий випадок настав з використанням забезпеченого транспортного засобу в період, не передбачений договором внутрішнього страхування (при укладенні договору страхування з умовою використання транспортного засобу в період, передбачений договором страхування); Також передбачено, що цей страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до підприємства, установи, організації, що відповідає за стан дороги, якщо заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди шкода виникла з їх вини та до особи, яка заподіяла шкоду навмисно. Із змісту статей 559 та 1191 ЦК України вбачається, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Фактичні обставини справи, встановлені судом та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення. При розгляді справи встановлено, що на час дорожньо-транспортної пригоди був чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № 213497648), цивільно-правова відповідальність автомобіля марки «ВАЗ 2101», д.р.н. [NUMBER] на час ДТП була застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА». 19.01.2023 до позивача із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та із заявою про виплату страхового відшкодування звернулася потерпіла [PERSON] , якій у дорожньо-транспортній пригоді 13.12.2023 була заподіяна майнова шкода у виді пошкодження транспортного засобу марки «Volvo XC 60», д.р.н [NUMBER] , матеріальний збиток оцінено на суму 111764,00 грн. Сума страхового відшкодування на користь потерпілої особи за мінусом франшизи у розмірі 1500 гривень склала 110264,31 гривень, що підтверджується копією страхового акту, розрахунку страхового відшкодування, копією платіжної інструкції № 8311 від 13.02.2024 (а.с.8-10). Відповідно до постанови Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2023 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього, з урахуванням ст. 36 КУпАП остаточне покарання у виді штрафу в сумі 17000 гривень. Із змісту постанови вбачається, що 13.12.2023 о 18-30 годині в смт Курилівка Дніпровського району Дніпропетровської області, вул. Зоряна водій [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ 2101 д.р.н. [NUMBER] , не вибрав безпечну швидкість руху та не впорався з керуванням автомобіля, в результаті чого здійснив ДТП, зіткнення з автомобілем «VOLVO CX 60» д.р.н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. При цьому, 13.12.2023 о 18-30 годині в смт Курилівка Дніпровського району Дніпропетровської області, вул. Зоряна водій [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ 2101 д.р.н. [NUMBER] в стані алкогольного сп`яніння. Результат проходження алкотестеру «Драгер» позитивний 1.14 проміле алкоголю. Вищевказаними діями [PERSON] порушив вимоги п. 2.9а ПДР України і вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП. Як зазначено у вказаній постанові (а.с. 15-оберт) [PERSON] у суді визнав свою вину, щодо керуванням транспортного засобу у стані алкогольного сп`яніння, а щодо своєї вини у вчинені правопорушення за ст. 124 КУпАП заперечував. Однак докази, які були наявні в матеріалах справи підтвердили вину саме [PERSON] у вчинені ДТП. Постанова суду набрала законної сили. Частиною 6 статті 82 ЦПК України передбачено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, в питанні, чи мали місце ці дії, (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку, постанові, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Переоцінка фактів суперечить принципу юридичної визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, про що у низці своїх рішень зазначає Європейський суд з прав людини та Конституційний Суд України. Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Так, згідно із висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №234/16272/15-ц (провадження № 61-31395сво18), при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином [PERSON] є належним відповідачем по справі, а заявлені до нього вимоги ґрунтуються на нормах чинного законодавства та є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини щодо, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (в порядку регресу), підтверджені матеріалами справи, сума страхового відшкодування на користь потерпілої особи склала 110264,31 гривень, що підтверджується копією страхового акту, розрахунку страхового відшкодування, копією платіжної інструкції № 8311 від 13.02.2024. Відтак, суд дійшов висновку, що з відповідача, як з водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду та цивільно-правова відповідальність якого при цьому була застрахована, на користь позивача підлягає стягненню сума витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування у розмірі 110264,31 грн. За таких обставин, суд доходить висновку про те, що позов публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» до [PERSON] слід задовольнити в повному обсязі. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ст.141\~ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 028 грн. 00 коп., що підтверджено платіжним дорученням, слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved