Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

30 липня 2024 року КП «Теплоенерго» ДМР звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] із вимогою про стягнення заборгованості за договором постачання теплової енергії (а. с. 1-4). В обґрунтування позовних вимог зазначено, що за державною програмою забезпечення населення послугами теплопостачання, протягом опалювальних періодів з жовтня 2016 року по 2021 рік КП «Теплоенерго» ДМР надавало теплову енергію за адресою: [ADDRESS] , де відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 8562 від 19 липня 2021 року зареєстрованими користувачами є [PERSON] та [PERSON] . Зазначено, що відсутність договору само по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати комунальних послуг. Відповідач, на підставі відкритого особистого рахунку № [NUMBER] , повинен був сплачувати за надані послуги щомісячно. Однак, оплата за ці послуги відповідачем не здійснювалася належним чином, у зв`язку з чим, станом на 31 липня 2021 року, за період з 01 листопада 2018 року по 31 липня 2021 року, за ним рахується заборгованість у сумі 28267 гривень 59 копійок. Вказану заборгованість було реструктуризовано шляхом укладання зі відповідачем відповідного договору про реструктуризацію заборгованості за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання № 217/2021р./Ц.О.А. строком на 36 місяців. Однак, відповідачем порушено умови вказаного договору. Натомість, п. 3 цього договору передбачено, що уразі порушення споживачем умов даного договору, підприємство має право на примусове стягнення суми заборгованості в судовому порядку. Таким чином, станом на 01 липня 2024 року за відповідачем рахується заборгованість за надані послуги теплопостачання у розмірі 36778 гривень 67 копійок, яка складається з: суми основного боргу 26967 гривень 59 копійок, інфляційних збитків 7129 гривень 10 копійок, 3 % річних від суми боргу 2681 гривня 98 копійок, яку позивач прохає суд стягнути з відповідача разом із судовими витратами по справі у сумі 3028 гривень. Ухвалою суду від 06 вересня 2024 року у справі відкрито спрощено позовне провадження із викликом сторін та призначено судове засідання на 12 годину 45 хвилин 26 вересня 2024 року (а. с. 27), копія якої надіслана учасниками справи 09 вересня 2024 року за вихідним № 21424/24-вих/2/204/3200/24 (а. с. 28). 09 грудня 2024 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача (а. с. 52-55), яке по суті є відзивом на позовну заяву, в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. Так, у своєму клопотанні (відзиві) відповідач зазначає про те, що його фактично змусили до підписання угоди про реструктуризацію, оскільки її підписання відбулося під тиском обставин, які були створені штучно самим позивачем. Вказує, що він опинився у ситуації, коли за ним, як споживачем, було закріплено фактично неспожиті обсяги теплової енергії, які перевищували його середнє споживання за всі попередні періоди більше ніж у чотири рази, зокрема: за грудень 2020 року 8601 гривня 94 копійки, за січень 2021 року 10914 гривень 77 копійок та за лютий 2021 року 10831 гривня 75 копійок. При цьому, вказує на те, що сплата за попередні періоди не перевищувала 3000 гривень. Стверджує, що такий різкий і необґрунтований ріст нарахувань є свідченням несправедливого розподілу витрат між мешканцями будинку, оскільки через масове розірвання іншими мешканцями під`їзду договорів теплопостачання на нього було перекладено обов`язок сплачувати різницю за споживання теплової енергії за весь будинок. Вказує, що він неодноразово звертався до позивача з метою з`ясування підстав такого нарахування, однак обґрунтованої відповіді так і не отримав. Вважає, що оскільки нараховані суми значно перевищують фактичний обсяг споживання теплової енергії, то це є порушенням принципів добросовісності, пропорційності та обґрунтованості нарахувань. Більш того, вказує на те, що позивачем не надано суду жодного належного, достатнього та допустимого доказу, який би підтверджував правомірність нарахування заборгованості, обґрунтованості застосованої методики розрахунків та розподілу обсягів споживання між мешканцями будинку. Тому, вважає такі нарахування незаконними, а відтак і незаконним нарахування інфляції та 3 % річних. Крім того, вказує на те, що розмір щомісячних виплат за реструктуризованими боргами має враховувати реальні доходи боржника та забезпечувати баланс між виконанням зобов`язань перед кредитором та дотриманням права боржника на гідний рівень життя, бо такий підхід відповідає не лише принципам соціальної справедливості, але й нормам чинного законодавства України. Натомість, його пенсія становить 4000 гривень, що є недостатнім для виконання зобов`язання, бо основна її частина витрачається на його базові потреби, зокрема на оплату комунальних послуг, купівлю продуктів харчування, лікування, а відтак виконання реструктуризованих зобов`язань у запропонованому позивачем обсязі є неможливим без заподіяння шкоди його життєво важливим інтересам. Тому, прохав суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 04 лютого 2024 року на адресу суду надійшли письмові заперечення представника позивача [PERSON] на клопотання (відзив) відповідача (а. с. 66-69), в яких він зазначає про те, що заборгованість відповідача виникла не на підставі договору про реструктуризацію № 217/2021р/Ц.О.А від 03 серпня 2021 року, а на підставі отримання послуг з постачання теплової енергії по квартирі [ADDRESS] , власником якої він є. Вказує, що відсутність договору само по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати комунальних послуг. Відповідач, на підставі відкритого особистого рахунку № [NUMBER] , повинен був сплачувати за надані послуги щомісячно. Однак, оплата за ці послуги відповідачем не здійснювалася належним чином, у зв`язку з чим, станом на 31 липня 2021 року, за період з 01 листопада 2018 року по 31 липня 2021 року, за ним рахується заборгованість у сумі 28267 гривень 59 копійок. Вказану заборгованість було реструктуризовано шляхом укладання зі відповідачем відповідного договору про реструктуризацію заборгованості за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання № 217/2021р./Ц.О.А. строком на 36 місяців. Також зазначає про те, що не відповідає дійсності твердження відповідач про примушення його до підписання угоди про реструктуризацію боргу, оскільки останній його підписав та у період з серпня 2021 року по січень 2022 року фактичного його виконував, здійснюючи відповідні платежі. Вважає, що такі дії відповідача, фактично свідчать про визнання ним наявної заборгованості. Також зазначає про те, що необґрунтованими є доводи відповідача про те, що йому за грудень 2020 року лютий 2021 року було здійснено нарахування більше ніж у чотири рази, оскільки у березні 2021 року йому було здійснено перерахунок за нормативними показниками теплової енергії на суму 22200 гривень 04 копійки. тому вважає, що твердження відповідача про неправомірне покладення фінансового тягаря та суперечність між обсягами фактичного споживання і нарахованими сумами не відповідає дійсності. Тому прохає суд у задоволенні клопотання відповідача відмовити, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 60), в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, у клопотанні (відзиві) прохав суд про розгляд справи за його відсутності (а. с. 55). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено,\~що відповідач є співвласником квартири [ADDRESS] (а. с. 6). КП «Теплоенерго» ДМР є комунальним підприємством, основним видом діяльності якого є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для задоволення потреб опалення та гарячого водопостачання населення та інших груп споживачів (а. с. 13-20). КП «Теплоенерго» ДМР надає послуги з централізованого опалення, в тому числі за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим відповідачу відкрито особовий рахунок [NUMBER] (а. с. 8-9). 03 серпня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір реструктуризації заборгованості за послуги центрального опалення та гарячого водопостачання (а. с. 7). Відповідно до вимог пунктів 1 та 2 вказаного договору відповідач взяв на себе відповідальність сплатити відповідно до графіку здійснення платежів заборгованість за використану теплову енергію, яка виникла станом на 31 липня 2021 року у сумі 28267 гривень 59 копійок № 217/2021р./Ц.О.А. (а. с. 7). З графіку здійснення платежів (а. с. 7) вбачається, що відповідач повинен був сплачувати щомісячно з серпня 2021 року по липень 2024 року включно платежі по 785 гривень 21 копійка. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Приписами ст.\~509\~ЦК України\~визначено, що\~зобов`язанням\~є правовідношення,\~в якому\~одна сторона\~(боржник)\~зобов`язана\~вчинити на\~користь другої\~сторони (кредитора)\~певну дію\~(передати\~майно,\~виконати роботу,\~надати послугу,\~сплатити гроші\~тощо)\~або утриматися\~від вчинення\~певної дії\~(негативне\~зобов`язання),\~а кредитор\~має право\~вимагати від\~боржника виконання\~його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Нормою ст. 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610\~ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Приписами ч. 1 ст.\~612\~ЦК України визначено, що\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Нормами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Приписами ст. 549 ЦК України визначено поняття неустойки. Так, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є\~неустойка,\~що обчислюється\~у відсотках\~від суми\~невиконаного або\~неналежно виконаного\~зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нормами ст.\~319\~ЦК України\~визначено,\~що власник\~володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд та\~має право\~вчиняти щодо\~свого майна\~будь-які\~дії,\~які не\~суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Крім того, вимогами ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст.\~1\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. У статті 67\~Житлового кодексу\~Української РСР закріплено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з вимогами ст.\~1\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до вимог ч. 6 ст.\~19\~Закону України\~«Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У пункті 10 Постанови Кабінету\~Міністрів України\~№ 630\~від 21\~липня 2005\~року «Про\~затвердження Правил\~надання послуг\~з централізованого\~опалення,\~постачання холодної\~та гарячої\~води і\~водовідведення та\~типового договору\~про надання\~послуг з\~централізованого опалення,\~постачання холодної\~та гарячої\~води і\~водовідведення» визначено, що споживач зобов`язаний вносити щомісячну плату за надані послуги згідно встановлених тарифів. Відповідно до вимог п. п. 1, 5 ч. 3 ст.\~20\~Закону «Про\~житлово-комунальні\~послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачем не спростовано того, що сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно з якими позивач надавав відповідачу послуги з теплопостачання, а відповідач був зобов`язаний сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період. Згідно з наданими позивачем розрахунками заборгованості (а. с. 8-12) за відповідачем рахується заборгованість по оплаті послуг теплопостачання у розмірі 36778 гривень 67 копійок, яка складається з: суми основного боргу 26967 гривень 59 копійок, інфляційних збитків 7129 гривень 10 копійок, 3 % річних від суми боргу 2681 гривня 98 копійок. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на отримання плати за послуги з теплопостачання. Разом з цим, суд зазначає про те, що не приймає до уваги доводи відповідача щодо неправомірно (збільшеного нарахування) сум за надані комунальні послуги у грудні 2020 року-лютому 2021 року, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, зокрема розрахунком заборгованості. Так, з вказаного розрахунку заборгованості чітко вбачається, що у березні 2021 року позивачем здійснено перерахунок нарахованих сум за вказаний період часу, та загалом суму нарахувань зменшено на 22200 гривень 04 копійки. Отже, враховуючи межі заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по оплаті послуг з теплопостачання у розмірі 36778 гривень 67 копійок, яка складається з: суми основного боргу 26967 гривень 59 копійок, інфляційних збитків 7129 гривень 10 копійок, 3 % річних від суми боргу 2681 гривня 98 копійок. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, а тому з останнього на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 3028 гривень. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved