Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

Адвокат Явдошак О.О., яка діє в інтересах [PERSON] , звернулась в суд з позовом, вимоги якого уточнила 15.11.2024 року, до Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання права власності на дві земельні частки (паї), розмірами по 18,80 ум.кад.га кожна, які перебувають у колективній власності СА «Королівська», що в с. Королівка Івано-Франківського району Івано-Франківської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті тітки [PERSON] , яка в свою чергу успадкувала одну з земельних часток (паїв) після смерті чоловіка [PERSON] . Позивачка бажає оформити спадкове майно на своє ім`я, однак нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та запропоновано звернутись до суду з позовом про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини або з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки вона пропустила строк для прийняття спадщини за заповітом після смерті тітки [PERSON] та не була зареєстрована на момент смерті спадкодавця за адресою померлої. У зв`язку з цим представник позивачки просила суд також у мотивувальній частині рішення встановити факт постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини та визнати за нею право власності на вищевказане спадкове майно. Окрім цього, представник позивачки подала до суду письмове клопотання, в якому просила суд витребувати у Тлумацької державної нотаріальної контори Івано-Франківської області та приватних нотаріусів Івано-Франківського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Дузінкевич С.М. та [PERSON] у разі наявності копії спадкових справ заведених після смерті [PERSON] та [PERSON] 15.11.2024 року ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Крім цього, даною ухвалою було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання ним відзиву на позовну заяву та роз`яснено право пред`явити зустрічний позов. Також вказаною ухвалою зобов`язано Тлумацьку державну нотаріальну контору Івано-Франківської області та приватних нотаріусів Івано-Франківського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Дузінкевич С.М. та Водославську Н.В. надати суду належним чином посвідчені копії спадкових справ, у разі їх відкриття, та витяги про реєстрацію в спадковому реєстрі спадкових справ, зокрема щодо майна: [PERSON] , померлого [INFO] , та [PERSON] , померлої [INFO] , останнє місце проживання яких було с. Королівка Івано-Франківського району Івано-Франківської області. 27.11.2024 року з Тлумацької державної нотаріальної контори Івано-Франківської області надійшла копія спадкової справи № 17/2003, заведена після смерті [PERSON] 25.11.2024 року, 27.11.2024 року та 02.12.2024 року Тлумацька державна нотаріальна контора Івано-Франківської області та приватні нотаріуси Івано-Франківського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Дузінкевич С.М. та [PERSON] подали до суду письмові повідомлення, в яких вказали, що спадкова справа щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] , не заводилась. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 02.12.2024 року було закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. Також вказаною ухвалою було вирішено викликати для допиту в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] . Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причин неявки суду не повідомила. Представник позивачки [PERSON] адвокат Явдошак О.О. в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити з підстав зазначених у ньому. Представник відповідача Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області в судове засідання не з`явився, однак до суду подав письмову заяву, в якій вказав, що позов визнає, не заперечує проти його задоволення та просив розгляд справи провести у його відсутності. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні засвідчили той факт, що [PERSON] з травня 2010 року та до часу відкриття спадщини [INFO] , постійно проживала без реєстрації разом із тіткою [PERSON] за адресою місця реєстрації останньої: [ADDRESS] , вели з нею спільне господарство, здійснювала за нею догляд, оскільки остання була лежачою хворою, проводила її похорон. Заслухавши представника позивачки, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] згідно з копією Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ІФ № 0070267, виданого 27.11.2013 року на підставі рішення Тлумацької районної державної адміністрації від 08.06.1999 року № 296, зареєстрованого 21.08.2020 року в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 198, належало право на земельну частку (пай) розміром 18,80 ум.кад.га у землі, яка перебуває в колективній власності СА «Королівська», що в с. Королівка Івано-Франківського (Тлумацького) району Івано-Франківської області (а.с. 4). Також [PERSON] згідно з копією Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ІФ № 0070268, виданого 27.11.2013 року на підставі рішення Тлумацької районної державної адміністрації від 08.06.1999 року № 296, зареєстрованого 21.08.2020 року в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 199, належало право на земельну частку (пай) розміром 18,80 ум.кад.га у землі, яка перебуває в колективній власності СА «Королівська», що в с. Королівка Івано-Франківського (Тлумацького) району Івано-Франківської області (а.с. 5). Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 26.04.1977 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 18). Відповідно до копій свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON] вони являються рідними сестрами (а.с. 19, 20). 01.06.1959 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та за час перебування у шлюбі у них народилась донька [PERSON] (позивачка) (копії свідоцтв про укладення шлюбу та про народження, а.с. 20, 21). 14.11.1999 року [PERSON] (позивачка) зареєструвала шлюб з [PERSON] та після державної реєстрації шлюбу їй було присвоєно шлюбне прізвище « [PERSON] » (копія свідоцтва про одруження, а.с. 21). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 12). Згідно ст. 548 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент смерті спадкодавця [PERSON] , для отримання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року), діями, які свідчать про прийняття спадщини вважались: факт вступу спадкоємця в управління або володіння спадковим майном та подача спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. [PERSON] (тітка позивачки) прийняла спадщину в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , оскільки вона вступила в управляння спадковим майном, проводила похорон чоловіка, до дня його смерті вони проживали разом та вели спільне господарство, що підтверджується довідкою Королівського старостинського округу № 6 Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківької області № 137 від 01.04.2024 року (а.с. 7). Дані обставини також підтверджуються копією спадкової справи № 17/2003 від 28.01.2003 року, заведеної Тлумацькою державною нотаріальною конторою Івано-Франківської області після смерті [PERSON] (а.с. 42-44), з якої вбачається, що [PERSON] (тітка позивачки) є єдиним спадкоємцем в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , інших спадкоємців в порядку спадкування за законом та за заповітом, які б бажали прийняти спадщину, та які б мали обов`язкову частку у спадщині немає. 20.10.2010 року [PERSON] (тітка позивачки) померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 13). Ще за життя [PERSON] (тітка позивачки) посвідчила на ім`я [PERSON] заповіт, яким заповіла їй все належне їй на день смерті майно, що підтверджується копією дублікату заповіту від 05.06.2009 року та копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 01.03.2024 року (а.с. 10, 11). В силу ст. 1268 ЦК України (в редакції 2003 року), спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або її не прийняти. Відповідно до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України (в редакції 2003 р.), діями, які свідчать про прийняття спадщини вважається: постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подача спадкоємцем у шестимісячний термін заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. [PERSON] (позивачка), звернувшись до нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті тітки [PERSON] , отримала відмову в оформленні спадщини, у зв`язку з тим, що вона пропустила строк для прийняття спадщини та не була зареєстрована за адресою померлої на момент її смерті. Також нотаріусом було запропоновано звернутись до суду з позовом про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини або з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується відповіддю приватного нотаріуса Івано-Франківського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Водославської Н.В. за № 439/01-16 від 11.04.2024 року (а.с. 14). Відповідно до відповідей Тлумацької державної нотаріальної контори Івано-Франківської області та приватних нотаріусів Івано-Франківського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Дузінкевич С.М. та [PERSON] спадкова справа щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] , не заводилась (а.с. 41, 45, 46). Зазначені обставини перешкоджають позивачці належним чином оформити спадщину, в порядку спадкування за заповітом після смерті тітки [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст.\~315\~ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Так, згідно п. 2 постанови пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд на підставі ч. 6 ст. 294 ЦПК України залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 200/14136/17 (провадження № 61-15965св19) зазначено, що «справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.\~Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах». У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 442/1904/20 (провадження № 61-7816св21) зазначено, що «під спором про право в справах окремого провадження розуміється конфлікт інтересів заявника та хоча б однієї із заінтересованих осіб внаслідок заперечення такої\~особи проти задоволення заяви про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів або неоспорюваних прав, а також можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок задоволення відповідної заяви.\~Визначальним при розгляді заяви про встановлення певних фактів, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки, має значення наявність чи відсутність спору між спадкоємцями. Процесуальний закон вимагає встановити наявність спору про право, а не припускати його можливість.\~Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року в справі № 640/10329/16». У постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 760/5425/17 (провадження № 61-18392св19) вказано, що «справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.\~ Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду від 26.01.2022 року по справі № 165/2486/19 (провадження № 61-1355св21). З позовних вимог вбачається спір про право, а саме про визнання права власності на спадкове майно, яке належало спадкодавцям, а тому позивачка звернулась також з взаємопов`язаною вимогою про встановлення факту її постійного проживання разом з тіткою [PERSON] на час відкриття спадщини, оскільки встановлення даного факту має для неї юридичне значення та надає їй право на спадкування за заповітом, а саме право успадкувати спірні земельні частки (паї), які залишились після смерті [PERSON] та [PERSON] . Позивачка просила встановити факт її постійного проживання з [PERSON] тому, що він безпосередньо породжує юридичні наслідки, а саме її право на спадщину спірні земельні частки (паї), у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка в свою чергу успадкувала одну з земельних часток (паїв) після смерті чоловіка [PERSON] . Позов, а не заяву, [PERSON] (позивачка) подано виключно через те, що іншою вимогою у цій справі був спір про право (право на спадщину), а тому всі ці вимоги розглядаються у позовному провадженні. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду від 03.11.2021 року по справі № 691/1237/20. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. З метою оформлення спадщини за заповітом після смерті тітки [PERSON] в нотаріальному порядку позивачці необхідно представити документи, які б підтверджували, що вона постійно проживала однією сім`єю з спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини ( [INFO] ). З довідки Королівського старостинського округу № 6 Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області № 138 від 01.04.2024 року (а.с. 8) вбачається, що разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з травня 2010 року проживала без реєстрації по день її смерті племінниця [PERSON] (позивачка). Також факт спільного проживання [PERSON] (позивачка) разом з тіткою [PERSON] з травня 2010 року по день смерті спадкодавця підтверджується показами свідків [PERSON] та [PERSON] , наданими ними в судовому засіданні, які також ствердили, що [PERSON] (позивачка) та [PERSON] вели спільне господарство, позивачка доглядала за тіткою та проводила її похорон. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду від 04.07.2018 року по справі № 404/2163/16-ц, з якої вбачається, що сама по собі відсутність реєстрації місця проживання особи за останнім місцем проживання спадкодавця не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені ч. 3 ст. 1268 ЦК України обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає встановленим факт постійного проживання [PERSON] (позивачка) зі спадкодавцем [PERSON] на день відкриття спадщини, оскільки встановлення даного факту має для позивачки юридичне значення та надасть їй можливість оформити спадщину. Отже на момент звернення до суду позивачка правомірно претендує на спірні земельні частки (паї) в порядку спадкування за заповітом після смерті тітки [PERSON] , яка в свою чергу успадкувала одну з земельних часток (паїв) після смерті чоловіка [PERSON] . Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України та ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах зі збереженням її цільового призначення. Відповідно до положень\~статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»\~право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Згідно з пунктом 5\~Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок розпаювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям»\~видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Статтею другою вищевказаного Закону передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією. Відповідно до пунктів 16, 17\~Перехідних положень Земельного кодексу України\~громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай), є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Суд враховує, що відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17\~розділ X «Перехідні положення» ЗК України). Стаття 126 ЗК України передбачає, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Відповідно до частини другої\~статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»\~документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Отже [PERSON] (позивачка), будучи належним спадкоємцем за заповітом після смерті тітки [PERSON] , має право на оформлення спадщини з переоформленням права власності на спадкові земельні частки (паї) на своє ім`я. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки таке становище має місце по даній справі, суд вважає встановленими обставини, викладені позивачем в позовній заяві на обгрунтування своїх вимог. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За встановлених судом обставин, позов слід задовольнити. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що сторонами по справі не заявлялось вимог про відшкодування судових витрат, клопотань про відшкодування витрат до закінчення судових дебатів до суду не надходило,\~ суд не може вийти за межі заявлених вимог, а тому питання розподілу судових витрат судом не вирішується. На підставі ст.ст. 548, 549, 553 ЦК України (в редакції 1963 р.), ст.ст. 316-319, 368, 391, 392, 1216-1222, 1225, 1268 ЦК України (в редакції 2003 року), ст.ст. 81, 126, 131 ЗК України,

Outcome: approved