Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-10 00:00:00

Представник позивача адвокат Мілевська І.А. звернулася до суду з позовом та прохала суд встановити факт належності [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , правовстановлюючого документа - Державного акту направо приватної власності на землю ІІІ-ПЛ № 017838 від 16 березня 1998, на земельну ділянку площею 0,12 га, що розташована на території с. Макухівка Полтавської міської громади (колишньої Ковалівської сільської Ради), цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №733 та визнати за [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] , в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] батька [PERSON] , право власності на земельну ділянку площею 0,12 га, що розташована на території с. Макухівка Полтавської міської громади (колишньої Ковалівської сільської Ради), цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що належала спадкодавцю, [PERSON] , на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ПЛ N017838 від 16 березня 1998 року, на підставі рішення виконавчого комітету Ковалівської сільської Ради народних депутатів від 23 липня 1997 року №68 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №733. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що в позасудовому порядку вирішити даний спір не можливо оскільки відсутні правовстановлюючі документи, в зв`язку з чим позивач змушений звертатися до суду з даним позовом. Відповідач відзив на позов не подав. У судове засідання\~\~представник позивача адвокат Мілевська І.А. не з`явилася, попередньо надавши заяву, у якій просить суд розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Згідно з п. 2 ч.7, ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається таким, що повідомлений належним чином. За таких обставин, за згодою представника позивача, проводиться заочний розгляд справи. Представники третіх осіб до суду не з`явився, надали заяви про розгляд справи у їх відсутності, при розгляді справи по суті покладалися на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що [INFO] помер\~батькопозивача [PERSON] , [INFO] , який постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Позивач є єдиним спадкоємцем спірного спадкового майна. Є рідним сином померлого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Заповіт батько [PERSON] не складав, а тому позивач, як спадкоємець першої черги, має право на спадщину за законом. В установлений 6-ти місячний термін позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини до Приватного нотаріуса Гризунової О.В. Полтавського міського нотаріального округу та отримав: свідоцтво про право на спадщину за законом від 28 травня 2024 року на недоотриману пенсію за віком за вересень 2023 року в Пенсійному фонді України в розмірі 8032,77 грн.; свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 квітня 2024року на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Із спадкового майна залишилася лише земельна ділянка площею 0,12 га для обслуговування вищевказаного успадкованого житлового будинку, господарських будівель і споруд, але у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позивачу було відмовлено з 2 причин: не надано документи, які підтверджують право власності спадкодавця на земельну ділянку, оригінал державного акту на право приватної власності на землю втрачено; існує розбіжність в прізвищі власника вказаної земельної ділянки і спадкодавця, а саме державний акт на право приватної власності на землю виданий на ім`я « [PERSON] , що відрізняється від прізвища спадкодавця « [PERSON] »), що не дає можливості встановити належність майна спадкодавцю, що підтверджується постановою нотаріуса про відмову у вчинені нотаріальних дій від 30 вересня 2024 року. Вказана розбіжність викликана елементарною помилкою особи, яка складала вказаний правовстановлюючий документ. Проте, оскільки зазначена розбіжність у написанні прізвища спадкодавця у правовстановлюючому документі та в інших документах, які посвідчують його особу, вказане створює перешкоди для реалізації права на спадкування належної покійному батькові земельної ділянки та робить неможливим розпорядження спадковою земельною ділянкою в майбутньому. Встановлення юридичного факту належності покійному батькові позивача правовстановлюючого документу має істотне значення для охорони прав та майнових інтересів [PERSON] , оскільки необхідний для реалізації права на спадкування нерухомого майна. Будь яким іншим, поза судовим, шляхом встановити даний факт неможливо. Відповідно до рекомендацій викладених в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року «у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження». Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У спадщину можуть передаватися як певні речі (жилі будинки, квартири, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, предмети особистого користування, земельні ділянки, транспортні засоби, грошові суми, цінні папери тощо), так і майнові права. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. В силу вимог п.6 ч. 1ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Державний акт на землю - це документ, виданий уповноваженим державним органом, що підтверджує право власності або право користування громадянина чи юридичної особи на земельну ділянку. Державний акт на землю містить інформацію про власника земельної ділянки; підстави набуття права власності(права користування) на земельну ділянку; місце розташування, площу земельної ділянки; опис суміжних землекористувачів; обмеження та обтяження у використанні ділянки. З 01 січня 2013 року, у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про Державний земельний кадастр» державні акти на право власності на земельну ділянку вже не видаються, всі незаповнені бланки в районних відділах земельних ресурсів вилучено, а, отже, заповнити та видати дублікат державного акта неможливо. Наявність помилок у правовстановлюючому документі на землю унеможливлює реалізацію своїх прав на земельну ділянку. Помилки в державних актах поділяють на дві групи: технічні, орфографічні. Технічні помилки стосуються неправильно визначеної площі земельної ділянки, її конфігурацій тощо. Орфографічними є помилки допущені у прізвищі, імені та по батькові громадянина, якому видавався державний акт на його земельну ділянку; назві юридичної особи; назві населеного пункту, вулиці тощо. Виправлення орфографічних помилок відбувалось до 2013 року шляхом видачі нових державних актів замість тих, що містять помилки. Проте, з 2013 року державні акти не видаються, а отже отримати новий акт замість того в якому міститься помилка, неможливо. За весь період видачі державних актів на право власності на землею Інструкцією по їх заповненню заборонялося робити виправлення або помарки. Отже, в раніше виданих державних актах на право власності на земельну ділянку чи право постійного користування земельною ділянкою жодних виправлень робити не можна, оскільки його можна визнати зіпсованим. Відповідно листа ВСУ 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа у відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 315ЦПК України. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для мене важливо не так саме одержання документа, як оформлення спадкових прав, що випливають із цього факту. Даний факт має юридичне значення для охорони моїх прав, свобод та інтересів, оскільки надає правові підстави для реалізації моїх спадкових прав, а саме отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті мого батька, що стало неможливим нотаріально, оскільки в державному акті на право власності на земельну ділянку було допущено орфографічні помилки у написанні прізвища власника, а саме прізвище « [PERSON] » було перекладено з російської мови на українську з помилками, а саме « [PERSON] », що не залежало від мене. Разом з тим, в нести такі виправлення у державний акт, або виданий новий державний акт на ім`я померлого, вже неможливо. З огляду на наведене, судом може бути встановлено факт належності спадкодавцю державного акту на право на земельну ділянку, як документа, що підтверджує право власності на майно, на яке позивач, як спадкоємець має право, але через наявну помилку позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом. Також, не тільки через помилку в Державному акті, але із-за відсутності оригіналу вищевказаного Держаного акту, який був втрачений батьком позивача, останній не може нести відповідальність за ці недоліки, та втрату оригіналу, оскільки даний Державний акт видавався, реєструвався та посвідчувався відповідними особами. Положеннями ст. ст.80, 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно документів покійного батька позивача, а саме: паспорту громадянина України, ідентифікаційного номеру, свідоцтва про смерть, свідоцтва про поховання, свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 травня 2024 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 квітня 2024 року - правильне прізвище покійного є - [PERSON] . Факт належності державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ПЛ №017838 спадкодавцю [PERSON] підтверджено належними та допустимими доказами. Відповідно до статті 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до роз`яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз`яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7, про те, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. За таких обставин, права позивача, як спадкоємця за законом, є порушеними і підлягають судовому захисту шляхом визнання такого права. Вимогами ч. 1 ст. 30 ЦПК України визначено, що позови, які виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної її частини. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Неможливість оформлення свідоцтва про право на спадщину позбавляє спадкоємця за законом можливості вільно розпоряджатися майном. Відповідно до ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як свідчить п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р., у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 р. № 8 відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. За умови відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Позивачка єдина подала заяву про прийняття спадщини. Крім неї інших спадкоємців, що претендують на спадщину, а також таких, що мають право на обов`язкову частку у спадщині не має. Така інформація визначена нотаріусом у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є доведеними в судовому порядку та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved