Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з даним позовом до Подільського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про зняття арешту з майна. В обґрунтування позову зазначає, що позивач з метою розпорядження належним йому на праві власності майном звернувся до приватного нотаріуса з метою отримання інформації та консультацій, однак, під час проведення нотаріусом відповідних перевірок стало відомо, що на нерухоме майно позивача, накладено арешт виконавчою службою. Так, з інформації отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що зареєстрований арешт нерухомого майна боржника. Обтяження було зареєстровано 21.04.2006 року Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження: 3131949. Також, з інформаційної довідки вбачалося, що підставою для обтяження була постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 469/2 АА № 327477, 14.04.2006 р., винесена Державною виконавчою службою Подільського району м. Києва. Тобто, заявником по накладенню вищевказаного арешту виступала Державна виконавча служба Подільського району м. Києва. Вказує, що позивачу абсолютно нічого не було відомо про вказаний арешт, не зрозуміло в рамках якого виконавчого провадження він був накладений та про які обставини взагалі йде мова. З метою отримання детальної та вичерпної інформації про наявний арешт, до Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було відправлено адвокатський запит від 06.08.2024 р. З отриманої відповіді за № 118323 від 13.08.2024 р. на адвокатський запит стало відомо, що перевіркою даних які містяться в Автоматизованій системі виконавчого провадження встановлено, що станом на 13 серпня 2024 року виконавчі документи про стягнення з позивача (РНОКПП: [NUMBER] ) на виконанні у відділі не перебувають. Надати інформацію в рамках якого виконавчого провадження було накладено арешт на нерухоме майно, що належить позивачу не виявляється можливим, оскільки реєстр ЄДР «ВП-Виконавець» почав діяти з 2006 року. Окрім того, у відповіді Подільський відділ ДВС зазначив, що у зв`язку із відсутністю виконавчих проваджень відносно позивача в автоматизованій системі виконавчого провадження, встановити в рамках якого виконавчого провадження був накладений арешт на його нерухоме майно не вбачається можливим. Також, у відповіді вказано, що з метою вирішення питання щодо зняття арешту з нерухомого майна позивача потрібно звернутися до суду з відповідною заявою. Враховуючи наявний арешт, який позбавляв позивача вільно розпоряджатися належним йому на праві власності майно, останній особисто звернувся до Подільського відділу ДВС з відповідною заявою від 18.10.2024 р. про скасування арешту. Отримана відповідь за № 163152 від 12.11.2024 р. абсолютно дублювала відповідь отриману на адвокатський запит. Подільський відділ ДВС знову таки зазначив, що виконавчі документи про стягнення з позивача на виконанні у відділі не перебувають та у зв`язку із відсутністю виконавчих проваджень відносно позивача в автоматизованій системі виконавчого провадження, встановити в рамках якого виконавчого провадження був накладений арешт на його нерухоме майно не вбачається можливим. І у відповіді Подільський відділ ДВС знову зазначив, що з метою вирішення питання щодо зняття арешту з нерухомого майна позивачу потрібно звернутися до суду з відповідною заявою. Тобто, Подільський відділ ДВС не вирішив питання та не скасував арешту накладеного ним же на нерухоме майно позивача у 2006 році. Таким чином, на даний час продовжує діяти арешт на нерухоме майно накладений виконавчою службою, яка навіть не може надати інформацію в рамках якого саме виконавчого провадження він був накладений. Зазначає, що наявний арешт на нерухоме майно буцімто боржника позбавляє позивача, як законного власника, вільно розпоряджатися належним йому на праві власності майном. Неможливість позивача в досудовому порядку вирішити питання щодо скасування арешту накладеного на його нерухоме майно і стало підставою для звернення до суду з відповідною позовною заявою. Ухвалою суду від 28 листопада 2024 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не викликались. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. 03.02.2025 року від представника відповідача надійшов відзив, у якому вказано, що у відділі відсутня інформація щодо зазначеного обтяження, боржником за яким є позивач, вилучення даного обтяження не належить до компетенції відповідача, тому просив відмовити у задоволенні позову. 03.02.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій вказано, що на даний час відсутня потреба в наявності вказаного арешту, тому просив позов задовольнити з підстав у ньому наведених. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з інформації отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що зареєстрований арешт нерухомого майна боржника. Обтяження було зареєстровано 21.04.2006 року Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження: 3131949 (а.с. 7). Адвокатом Левченко К.М. 06.08.2024 був направлений адвокатський запит до Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 8) З отриманої відповіді за № 118323 від 13.08.2024 р. на адвокатський запит вбачається, що перевіркою даних які містяться в Автоматизованій системі виконавчого провадження встановлено, що станом на 13 серпня 2024 року виконавчі документи про стягнення з позивача (РНОКПП: [NUMBER] ) на виконанні у відділі не перебувають (а.с. 9-10). Позивач звернувся до Подільського відділу ДВС з відповідною заявою від 18.10.2024 р. про скасування арешту (а.с. 11). Згідно з відповіддю за № 163152 від 12.11.2024 р. Подільський відділ ДВС зазначив, що виконавчі документи про стягнення з позивача на виконанні у відділі не перебувають та у зв`язку із відсутністю виконавчих проваджень відносно позивача в автоматизованій системі виконавчого провадження, встановити в рамках якого виконавчого провадження був накладений арешт на його нерухоме майно не вбачається можливим (а.с. 12-13). Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, серед іншого, припинення дії, яка їх порушує. Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини встановлені ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15 березня 2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У своїх рішення Європейський суд з прав людини наголошував, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними засобами і тією метою, на яку спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними меті їх застосування. Підставою даного позову позивач визначив наявність арешту, накладеного на майно, що перешкоджає йому розпоряджатися вказаним майном. Отже, даний позов спрямовано на захист цивільних прав позивача, пов`язаний з захистом права власності на належне йому майно. При цьому, належним законним способом захисту, здатним забезпечити відновлення порушеного права позивача на арештованого майна, є скасування накладеного на майно арешту в судовому порядку, а тому, зі скасуванням арешту судом зникнуть перешкоди для реалізації позивачу права власності на майно. Для з`ясування конкретних підстав для накладення та скасування арешту представником позивача направлялись адвокатські запити до відділу примусового виконання рішень, проте, будь-які законні підстави накладення арешту та його чинності на теперішній час не отримано, як і будь-яких роз`яснень стосовно наявності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна відомостей щодо правової підстави наявності у реєстрах записів про арешт майна, право на яке належить позивачу, як і не виявилось за можливе отримати копію постанови про арешт майна у зв`язку із знищенням даного документа за закінченням терміну зберігання. Відтак, на теперішній час наявна суперечлива інформація з приводу перебування майна під арештом, що унеможливлює позивачу реалізації її прав щодо майна, обумовлюючи необхідність у зверненні до суду для захисту порушеного права шляхом скасування арешту в судовому порядку на підставі ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, за змістом п. 3 розділу IX, п. 3 розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 № 1829/5, а також п.8.19, п.9.9 чинного раніше Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 № 2274/5, строки зберігання документів виконавчого провадження обраховуються з моменту його завершення, а отже, знищення цих документів за закінченням терміну зберігання можливе лише в закінченому (завершеному) виконавчому провадженні. Також, у матеріалах справи відсутні докази того, що на даний час існує потреба в арешті майна. Незважаючи на це, арешт на майно не знято, що за таких умов порушує права позивача, внаслідок чого останній позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися зазначеним майном. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. У свою чергу, доводи позивача підтверджені належними та допустимими, в розумінні ЦПК України, доказами. За вказаних обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для продовження існування вказаного обтяження, як і відсутність правових підстав для обмеження правомочностей власника. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved