Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Березовський Є.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач з 06.06.1987 перебували у шлюбі, який в 2005 був розірваний. У період шлюбу вони набули у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] . В порядку поділу спільного сумісного майна [PERSON] просить визнати за нею право власності на частину та за відповідачем [PERSON] право власності на частину зазначеного нерухомого майна. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07.10.2024 цивільну справу залишено без руху. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14.10.2024 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі призначено підготовче засідання. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подавав. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 03.12.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлені своєчасно та належним чином. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, правом надання відзиву на позовну заяву не скористався, заяв про відкладення розгляду справи не подав. В матеріалах справи наявні докази належного повідомлення відповідача, зокрема, поштові конверти з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Крім цього, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, та те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступних висновків. 06.06.1987 між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який зареєстрований Московським РАЦ м. Харкова за № 934 (а.с. 5). 23.03.2005 позивач та відповідач розірвали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] (а.с. 6). 03.11.1995 відповідач [PERSON] , як покупець та [PERSON] та [PERSON] , як продавці уклали Договір № Н4-285 купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 38,4 кв.м., житлова площа 18,9 кв.м. (а.с. 7-8). Вартість квартири в цьому договорі зазначена 250\~000\~000,00 крб. В подальшому квартира зареєстрована 22.11.1995 в Харьківському міському бюро технічної інвентаризації за №П-2-8665 за відповідачем [PERSON] . 01.12.1995 відповідач [PERSON] та ЖЕД №13 уклали договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території (а.с. 9-10). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] сплачує комунальні платежі пов`язанні з утриманням будинку (а.с.53-58). Розпорядженням начальника Харківської обласної військової адміністрації від 26.07.2024 № 513 В «Про перейменування об`єктів топонімії міста Харкова» назву вулиці перейменовано з «вулиця Дружби народів» на «вулиця Соборності України». Відповідно до довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 11.11.2024 [PERSON] 10.03.1966 року значиться як зареєстрована особа за адресою: [ADDRESS] (а.с. 40). Зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що в період шлюбу [PERSON] до [PERSON] набули у власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 38,4 кв.м., житлова площа 18,9 кв.м. Згідно із ч.2 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, в редакції чинній на момент набуття сторонами квартири у власність, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Позивач та відповідач спірну квартиру придбали в шлюбі, а тому, суд визнає цю квартиру їх спільною сумісною власністю. За змістом ч. 1 та 7 ст. 41 Конституції України, ч. 1 та 5 ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ч. 2 ст. 71 СК України). Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (п. 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 369/7613/17, від 09 червня 2021 року в справі № 523/15462/16-ц, від 14 квітня 2021 року в справі № 127/7830/17 наголошується: «... вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності». Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням (постанова Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 522/17831/20). Отже, оскільки спірна квартира набута сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбу, є спільною сумісною власністю сторін, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, суд вважає, що вказане майно підлягає поділу між ними шляхом визнання за сторонами права власності по 1/2 частині вищезазначеної квартири. При цьому презумпцію рівності часток не спростовано наявними у матеріалах справи доказами. Такий розподіл майна буде справедливими, відповідатиме інтересам осіб та не буде порушувати їх прав, відтак позовні вимоги [PERSON] , підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2\~730,69 грн.

Outcome: approved