Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, якою просить поновити її на посаді професора кафедри біологічної та загальної хімії Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького, стягнути з Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 вересня 2024 року по дату ухвалення рішення та моральну шкоду в розмірі 5000 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивачка покликалась на те, що наказом в.о. ректора Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З .Гжицького від 27.08.2024 року № 762-3 її звільнено з посади професора кафедри біологічної та загальної хімії Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького на підставі п. 2 ст. 36 та п. 2 ст. 23 КЗпП України. Таке звільнення вважає незаконним, проведеним із порушенням трудового законодавства. Так із нею як з доцентом кафедри було укладено 04.01.2021 року контракт №14, строк дії якого закінчується 31.08.2025 року. Відтак вважає помилковим посилання роботодавця при її звільненні на п. 2 ст. 36 та п. 2 ст. 23 КЗпП України. А тому, змушена звертатися до суду із відповідним позовом. Крім цього, стверджує, що таким незаконним звільненням їй завдано моральну шкоду, яка виразилася у її моральних переживаннях при звільненні, психологічному стресі. Вона була позбавлена можливості займатися улюбленою справою (наукою), позбавлена засобів до існування, пошуком роботи, вимагає щодо цього додаткових зусиль, підірвало її авторитет як серед колег так і серед студентів. Представник відповідача надіслав до суду заяву (відзив), якою заперечив позовні вимоги повністю та у їх задоволенні просив відмовити. В обгрунтування своїх заперечень посилався на те, що позивачка [PERSON] не перебувала із Львівським національним університетом ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького у трудових відносинах за контрактом № 14 від 04.01.2021 року, оскільки такий втратив свою юридичну силу, так як був укладений із позивачкою як доцентом. Після того, як [PERSON] 27.09.2021 року отримала атестат професора із нею був укладений строковий трудовий договір на підставі її заяви (наказ ректора № 815-3 від 01.11.2021 року про перерахунок заробітної плати та переведення). В подальшому трудові відносини між сторонами мали строковий характер та регулювалися ст. 23 КЗпП України. Відтак на підставі наказу ректора № 445-3 від 07.06.2024 року, [PERSON] продовжено термін роботи з 01.07.2024 року по 31.08.2024 року. Положенням про кафедру встановлено, що склад і перелік працівників кафедри визначає штатний розпис, затверджений у встановленому порядку на навчальний рік. Так, 27.08.2024 року відбулося засідання кафедри біологічної і загальної хімії. На підставі порядку денного відбулося формування проекту штатного розпису на 2024-2025 роки для науково-педагогічних працівників. За результатами таємного голосування у штатний розпис не була включена професорка [PERSON] . На дату її звільнення (31.08.2024 року) у неї закінчився строковий термін працевлаштування і відповідно до цього був виданий наказ в.о. ректора Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З .Гжицького № 762-3 від 27.08.2024 року про звільнення [PERSON] з 31.08.2024 року. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 02.10. 2024 року головуючим у справі визначено суддю Ціпивко І.І. Ухвалою судді Личаківського районного суду міста Львова Ціпивко І.І. від 04.10.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків. Ухвалою судді Личаківського районного суду міста Львова Ціпивко І.І. від 24.10.2024 прийнято до розгляду справу за позовом [PERSON] до Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на 12.11.2024 року. 12.11.2024 року розгляд справи відкладено за клопотанням представника відповідача. 05.12.2024 року розгляд справи відкладено за клопотанням представника позивача. 23.12.2024 року при розгляді справи оголошено перерву за клопотанням представника позивача. 20.01.2025 року при розгляді справи оголошено перерву. Розгляд справи по суті відбувся 04.02.2025 року за участі сторін. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовну заяву підтримала та надала пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Просила позов задовольнити повністю. Представник позивачки адвокат Стрепко В.Л. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у ній. Просив позов задовольнити повністю. Представник відповідача Старовецький В.І. позовні вимоги заперечив та надав пояснення аналогічні тим, що викладені у письмовому запереченні. Просив у задоволенні позовної заяви відмовити. У судовому засіданні був допитаний свідок, заявлений стороною відповідача, [PERSON] , який, будучи попередженим про кримінальну відповідальність та приведеним до присяги, повідомив, що працює у Львівському національному університеті ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького на посаді керівника навчально-методичного відділу Університету. Щороку в Університеті формується навантаження. Так і в серпні 2024 року при формуванні навантаження на 2024-2025 н.р. відбулося скорочення ставок, у зв`язку із зменшенням студентів, тому кафедрам було запропоновано провести засідання для надання пропозицій щодо формування проекту штатного розпису із врахуванням відповідного зменшення у дві одиниці. Тому на виконання такого кафедрою біологічної та загальної хімії йому було надано протокол засідання за результатами засідання, на підставі якого ним було підготовлено проект штатного розпису на надано керівнику для затвердження. У такий проект не включено лише одну посаду - професорки [PERSON] . Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 04 січня 2021 року між [PERSON] та Львівським національним університетом ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького укладено та підписано контракт № 14 про призначення її на посаду доцента кафедри біологічної та загальної хімії Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького. Наказом № 815-3 від 01.11.2021 року [PERSON] переведена на посаду професора кафедри біологічної та загальної хімії Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького. Наказами ректора Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького № 350-3 від 21.06.2022 року, № 345-3 від 30.08.2022 року, № 598-3 від 09.09.2022 року, № 354-3 від 05.06.2023 року, № 681-3 від 31.08.2023 року, продовжено [PERSON] професору кафедри біологічної та загальної хімії термін роботи на посаді професора. Так само наказом № 445-3 від 07.06.2024 року продовжено термін дії роботи [PERSON] , професора кафедри біологічної та загальної хімії з 01 липня по 31 серпня 2024 року. Наказом в.о. ректора Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького № 762-3 від 27.08.2024 року [PERSON] звільнено з 31.08.2024 року з посади професора кафедри біологічної та загальної хімії Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького на підставі п.2 ст. 36 та п.2 чт. 23 КЗпП України. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року №14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року №8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року №2-рп/2008 визначенестаттею 43 Конституції України право на працю розглядав як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року в справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно із частиною третьою статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін та таким, що укладається на час виконання певної роботи. Як на підставу своїх заперечень представник відповідача посилається на те, що укладений між позивакою [PERSON] та Львівським національним університетом ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького втратив свою юридичну силу у зв`язку із здобуттям доцентом [PERSON] вченого звання професора та в подальшому неодноразові винесенням за її заявами наказів про продовження її роботи на посаді професора кафедри. Судом критично оцінюються такі твердження, як такі, які не грунтуються на нормах законодавства про працю та нормах самого контракту. Так, статтею 36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору, а саме: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Крім цього, п. 6.3 Контракту визначено підстави для припинення або розірвання Контракту, якими є: угода сторін, закінчення строку дії контракту, розірвання контракту з ініціативи працівника у випадках, визначених законом, розірвання контракту з ініціативи Університету з підстав, визначених законодавством України та/або цим Контрактом. Відповідно до п. 6.4.3 з ініціативи Університету дострокове розірвання контракту може відбутися тільки за умов, передбачених чинним трудовим законодавством, а також через виконання працівником умов, викладених у п. 2.2 цього контракту, про що працівник попереджається не пізніше ніж за два тижні. П. 2.2 визначено обов`язки працівника за контрактом. Згідно п. 2.2.21 розділу 2 Контракту, науково-педагогічний працівник за таким контрактом зобов`язаний здобувати рівень вищої кваліфікації: завершити підготовку і захистити дисертацію на здобуття наукового ступеня (кандидата наук, доктора філософії, доктора наук). Тобто, ані Закон, ані підписаний сторонами контракт не предбачав як причину для його розірвання (чи іншого припинення): здобуття вищих рівнів кваліфікації чи наукових ступенів, як в даному випадку доцент-професор. З пояснень [PERSON] у судовому засіданні судом підтверджено, що дійсно вона писала такі заяви про продовження роботи на посаді професора (які писали всі працівники з початком повномасштабного вторгнення рф на території України), однак розцінювала такі як формально необідні для бухгалтерії, які жодним чином не впливають на строк її контракту та в жодному разі не є укладеними строковими трудовими договорами. Більше того, аналізом судом таких заяв встановлено, що такі за своєю суттю і не можуть бути строковим трудовим договором. Крім цього, суду не надано будь-яких доказів на підтвердження факту припинення дії Контракту чи його дострокового розірвання, а винесення будь-яких інших наказів про роботу із позивачкою під час дії Контракту не може заміняти собою сам Контракт. Відтак, строк дії контракту № 14, укладеного між [PERSON] та Львівським національним університетом ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького обумовлений конкретним терміном. Його дія припиняється 31 серпня 2025 року. Додаткових підстав для дострокового розірвання контракту у самому контракті не передбачено. А здобуття позивачкою вченого звання є її обов`язком, визначеним самим Контрактом, що не може бути підставою для його припинення. А тому, при звільненні позивачки [PERSON] відповідач помилково посилається як на підставу звільнення на норми ст. 36 п.2 КЗпП України, так як строк Контракту не закінчився. Щодо посилання представника відповідача на норми законодавства, які регулюють роботу кафедр у вищому навчальному закладі, то суд звертає увагу на таке. Відповідно до ч.2 ст. 32 Закону України «Про вищу освіту», заклади вищої освіти мають рівні права, що становлять зміст їх автономії та самоврядування, у тому числі мають право: приймати на роботу педагогічних, наукових, науково-педагогічних та інших працівників, утворювати, реорганізовувати та ліквідовувати свої структурні підрозділи Згідно статті 33 Закону України «Про вищу освіту», структура закладу вищої освіти , статус і функції його структурних підрозділів визначаються статутом закладу вищої освіти та положеннями про відповідні структурні підрозділи. Структура закладу вищої освіти, що не є бюджетною установою, може визначатися статутом закладу без дотримання вимог цієї статті. Основними структурними підрозділами закладів вищої освіти (крім коледжів, які не здійснюють підготовку бакалаврів) є факультети, кафедри, бібліотека. Кафедра - це базовий структурний підрозділ закладу вищої освіти державної (комунальної) форми власності (його філій, інститутів, факультетів), що провадить освітню, методичну та/або наукову діяльність за певною спеціальністю (спеціалізацією) чи міжгалузевою групою спеціальностей, до складу якого входить не менше п`яти науково-педагогічних працівників, для яких кафедра є основним місцем роботи, і не менш як три з них мають науковий ступінь або вчене (почесне) звання. Згідно Положення про кафедру Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького, склад і перелік працівників кафедри визначає штатний розпис, затверджений у встановленому порядку навчальний рік. Одним із основних завдань і функцій кафедри є формування проекту штатного розпису для науково-педагогічних працівників і працівників з числа навчально-допоміжного персоналу, а також розподіл навантаження науково-педагогічних працівників Управління кафедрою відбувається в тому числі шляхом проведення засідання кафедри за результатами якого оформляється протоколом, який відображає порядок денний, хід обговорення питань у випадку прийняття кафедрою рішень та результати голосування. Так, згідно протоколу № 6 засідання кафедри біологічної та загальної хімії Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького від 27.08.2024 року, встановлено, що 27.08.2024 року відбулося засідання такої кафедри, де у порядок денний було включено одне питання - «формування проєкту штатного розпису на 2024-2025 н.р. для науково-педагогічних працівників, у яких закінчився термін дії контракту», а вирішили за результатами засідання серед іншого, не включити у штатний розпис професорку [PERSON] . Разом з тим, позивачка [PERSON] звільнення не у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, а у зв`язку із закінченням строку трудового договору із нею. При цьому, підстав вибору саме позивачки [PERSON] згаданий протокол не містить. Отже, неправильне помилкове трактування норм чинного законодавства України про працю та норм контракту призвело до незаконного звільнення позивачки з посади професора кафедри біологічної та загальної хімії Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнології імені С.З. Гжицького наказом № 762-3 від 27.08.2024 року Згідно з ч. 1, 2 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Ураховуючи незаконність звільнення позивачки з посади професора кафедри біологічної та загальної хімії Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнології імені С.З. Гжицького, вона підлягає поновленню на займаній посаді з 01.09.2024 року із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що в повній мірі відповідає вимогам статті 235 КЗпП України. За загальним правилом пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року із змінами (далі Порядку), середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. З наданої суду довідки про заробітну плату встановлено, що середньоденна заробітна плата позивачки складає 1008 грн. 72 коп. Отже, з урахуванням тривалості вимушеного прогулу з дня звільнення позивачки з роботи до ухвалення рішення про поновлення 112 робочих днів, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу складає 112976 грн. 64 коп. (1008,72 грн. * 112 р.д. = 112976,64 грн.). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. З урахуванням викладеного, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача у користь позивача, визначений судом без утримання встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів. Щодо відшкодування моральної шкоди. Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (частина перша статті 237-1 КЗпП України). КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі №216/3521/16-ц, постанову Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі №569/20510/19). Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц). У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц зазначено, що: «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди». По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Встановивши порушення відповідачем трудових прав позивача (незаконне звільнення), з врахуванням вимог розумності та справедливості, колегія суддів вважає за можливе визначити розмір грошової компенсації моральної шкоди в сумі 3 000 грн 00 коп., адже компенсація моральної шкоди в її грошовому еквіваленті має на меті забезпечити покращення психоемоційного стану особи, забезпечивши почуття справедливості, а не безпідставне збагачення. Згідно підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені),відшкодування матеріальної або немайнової(моральної ) шкоди, крім: а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. З урахуванням розміру мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2024 року, враховуючи, що визначена судом моральна шкода у розмірі 3000,00 грн не перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, її стягнення слід проводити без утриманням податків та зборів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про наявність підстав для задоволення позову не впливають. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановивши порушення відповідачем трудових прав позивача (незаконне звільнення), суд дійшов переконання, що позовні вимоги [PERSON] є підставними і такими, що підлягають до задоволення повністю. Щодо судових витрат. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. З урахуванням висновків суду за результатами розгляду справи, з Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2422 грн 40 коп. за розгляд двох позовних вимог. Також з Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп. за розгляд справи судом позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Outcome: approved