Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення збитків. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06.04.2023 в місті Києві, по проспекту Володимира Івасюка відбулась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої [PERSON] отримав збитки завдані тотальним руйнування його автомобіля «Фольксваген-Гольф», державний номер [NUMBER] . Дорожньо-транспортна пригода була спричинена діями відповідача [PERSON] , під час керування останнього автомобілем «Пежо», державний номер [NUMBER] . Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 21.06.2023, встановлено причинний зв`язок між порушенням відповідачем [PERSON] п. 16.6 Правил дорожнього руху і аварією автомобіля під керуванням [PERSON] , та притягнено [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 122 КУпАП. Відповідно до експертного Звіту про визначення вартості матеріального збитку, сума матеріальних збитків нанесених позивачу діями відповідача становить 343135,00грн. Оскільки страховик ПрАТ «СК «Інтер поліс» виплатив позивачу 125000,00грн, вважає, що відповідач повинен сплатити різницю в сумі, яка становить 218135,00грн. На підставі викладеного, просить стягнути з [PERSON] на свою користь шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 218135,00грн, а також витрати по сплаті судового збору та правничу допомогу в розмірі 23000,00грн. 19.03.2024 ухвалою Деснянського районного суму м. Києва, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 25.04.2024 до суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що доводи позивача, викладені в позовній заяві є суперечливими. Оскільки саме перевищення швидкості [PERSON] стало причиною того, що він не мав часу для вжиття відповідних заходів щодо екстреного гальмування. У постанові Оболонського районного суду м. Києва від 21.06.2023, якою [PERSON] та [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності, хоча і констатовано що [PERSON] створив аварійну ситуацію, однак дії [PERSON] не відповідали обстановці та подіям, бо для уникнення ДТП [PERSON] мав можливість зменшити швидкість аж до зупинки руху, проте здійснив маневр ліворуч, в наслідок чого наїхав на відбійник та перевернувся, що свідчить про порушення ним ПДР. У зв`язку з цим саме неправомірні дії [PERSON] , а саме невірна оцінка дорожньої обстановки, значне перевищення швидкості та як наслідок спричинення шкоди власному транспортному засобу внаслідок наїзду на відбійник, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку. При цьому дії [PERSON] якщо і призвели до створення аварійної ситуації, однак не були вирішальними. Звертаючись до суду із вимогою про стягнення збитків, позивач повністю знімає з себе відповідальність за порушення ПДР. Вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та просить суд відмовити в задоволення позову в повному обсязі. 13.11.2025 до суду від адвоката Сидоренка В. В., який представляє інтереси [PERSON] , надійшли письмові пояснення, відповідно до яких зазначено, що сторона відповідача ознайомилась з електронним доказом (флеш-накопичувачем), який їм було надано стороною позивача. З відеозапису, який міститься на флеш-накопичувачі, вбачається що невстановлена особа в невстановлений час в невстановленому місці знаходиться в салоні невстановленого транспортного засобу. Тримає в руках ноутбук невстановленої марки, на екрані якого відображаються незрозумілої результати автоматичного сканування. Наявність цих факторів ставить під сумнів весь процес, оскільки достеменно неможливо встановити, що саме відбувається. Зазначає, для того щоб здійснювати експертну діяльність на професійній основі, суб`єкт такої діяльності повинен бути не тільки компетентним, а й відповідати певним вимогам вставлених Законом України «Про судову експертизу». А отже неможливо стверджувати про те, що відбувається діагностика саме автомобіля «Фольксваген-Гольф», державний номер [NUMBER] , а швидкість саме цього авто на момент ДТС становила 55км/год. 15.01.2025 до суду від адвоката Сидоренка В. В., який представляє інтереси [PERSON] , надійшли письмові пояснення щодо відеозапису з реєстратора [PERSON], відповідно до яких зазначено, що ознайомившись з флеш-накопичувачем, було встановлено відеозапис з реєстратору, який був встановлений на транспортному засобі «Фольксваген-Гольф», державний номер [NUMBER] . З відеозапису можна побачити рух автомобілів до моменту зіткнення, та як «Фольксваген-Гольф», державний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , набирає швидкість, яка не зменшується до моменту зіткнення. Крім того, водій [PERSON] жодним чином не звертає увагу на зміну дорожньої розмітки. У своїх поясненнях спростовують доводи сторони позивача щодо швидкості руху автомобіля «Фольксваген-Гольф», державний номер [NUMBER] , та можливість реакції позивача [PERSON] на зміну дорожньої обстановки. Крім того, спростовують наведені позивачем аргументи стосовно його дій в умовах крайньої необхідності. 30.01.2025 до суду від адвоката Дивака В. В., який представляє інтереси [PERSON] надішли заперечення щодо письмових пояснень представника відповідача щодо відеозапису з реєстратора [PERSON] У своїх поясненнях зазначає, що представник відповідача наводить завідомо не точні дані щодо зафіксованого реєстратором часу, який відводився позивачу на реагування з метою уникнення зіткнення з автомобілем відповідача. Та зазначає, що твердження відповідача про перевищення швидкості позивачем, спростовується постановою Оболонського районного суду м. Києва від 21.06.2023. Позивач [PERSON] разом із своїм представником - адвокатом Диваком В. В. в судовому засідання позовну заяву підтримували в повному обсязі та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] разом із своїм представником - адвокатом Сидоренком В. В. заперечували проти задоволення позовних вимог. Просили відмовити в позові. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно із статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши учасників справи, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Суд установив такі факти та їх правовідносини. 06.04.2023 о 16год 25хв [PERSON] керуючи транспортним засобом, легковим автомобілем марки «Peugeot», моделі «301», реєстраційний номер [NUMBER] , в м. Києві по проспекту В. Івасюка, у районі будинку № 18, на регульованому перехресті розвертаючись на зелене світло світлофору, не надав дорогу іншому транспортному засобу, легковому автомобілю марки «Volkswagen», моделі «Golf», реєстраційний номер [NUMBER] , який рухався у зустрічному напрямку, у результаті чого примусив водія вказаного транспортного засобу [PERSON] різко змінити швидкість та напрямок руху. Крім того, 06.04.2023 о 16год 25хв [PERSON] , керуючи транспортним засобом, легковим автомобілем марки «Volkswagen», моделі «Golf», реєстраційний номер [NUMBER] , в м. Києві по проспекту В. Івасюка, у районі будинку № 18, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не зреагував на її зміну, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, унаслідок чого скоїв зіткнення з колесо-відбійною стрічкою. Під час дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб зазнав механічних пошкоджень. 21.06.2023 постановою Оболонського районного суду м. Києва, по справі № 756/4740/23 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 1445,00грн. Також [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850,00грн. У відповідності з ч. 4 та ч.6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина як [PERSON] так і [PERSON] у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не потребує доведенню. 03.11.2023 ФОП [PERSON] на замовлення [PERSON] було зроблено Звіт про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Фольксваген-Гольф», державний номер [NUMBER] № 613/2. Відповідно до висновків звіту, вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу становить 932584,73грн. Ринкова вартість транспортного засобу «Фольксваген-Гольф» державний номер [NUMBER] , може становити 343135,00грн. Вартість матеріального збитку заподіяного власнику після аварійного пошкодження транспортного засобу «Фольксваген-Гольф», державний номер [NUMBER] становить 343135,00грн. Також згідно із ремонтній калькуляції № 8613, транспортного засобу Фольксваген-Гольф», державний номер [NUMBER] , загальна сума витрат для ремонту автомобіля становить 932584,73грн. 04.07.2023 ПАТ «СК «Інтер-Поліс» здійснило страхову виплату [PERSON] в розмірі 125000,00грн, з призначенням платежу: «Страх. відшк дог. ОСЦПВВНТЗ № ЕР-210791714 від 29.08.2022, страховий акт № 1300/8613/59/23 від 04.07.2023, без ПДВ не по тендеру», що підтверджується платіжною інструкцією № 4263. 30.01.2025 в судовому засіданні було досліджено флеш-носій із відеозаписом з відеорегістратора, який був розміщений в автомобілі «Фольксваген-Гольф», державний номер [NUMBER] під час дорожньо-транспортної пригоди. Так з відеозапису вбачалось, що [PERSON] рухаючись в крайній ліві смузі, на зелене світло світлофору, наблизився до перехрестя. У цей же час, автомобіль «Пежо», державний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , із зустрічного напрямку (на перехресті) здійснив розворот та виїхав в середню полосу руху, у тому ж напрямку, яким рухався автомобіль [PERSON] . У подальшому автомобіль «Пежо», державний номер [NUMBER] , будучі на середній полосі руху, почав здійснювати маневр перестроювання в крайню ліву полосу, в якій рухався транспортний засіб під керуванням [PERSON] . Однак не закінчивши маневр, перед перетинанням роздільних полос руху, знов різко змінив напрямок руху та продовжив рух в середній полосі. Так [PERSON] побачивши дії [PERSON] по перестроюванню з середньої полоси руху в крайню ліву, в якій рухався він, з метою уникнення ДТП різко змінив напрямок руху в ліво, в результаті чого здійснив зіткнення із відбійником. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Положеннями ч. 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно із ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Отже, за цих обставин обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина двох осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини. Аналогічний висновок викладений в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.03.2020 № 328/2750/18, провадження № 61-13747св19. Під час розгляду справи жодна із сторін не звертались до суду з клопотанням про призначення судової експертизи для визначення ступеня вини кожного з учасників дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 06.04.2023. Тому суд бере до уваги постанову Оболонського районного суду м. Києва від 21.06.2023, по справі № 756/4740/23, яка не оскаржувалась учасниками судового розгляду та набрала законної сили. Так, постановою Оболонського районного суду м. Києва, по справі № 756/4740/23, було встановлено винуватість [PERSON] у порушенні п. 16.6 Правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, та притягнуто його до відповідальності за ч.5 ст. 122 КУпАП. Суд констатував, що [PERSON] створив аварійну ситуацію, тобто почав здійснювати маневр розвороту не переконавшись в його безпечності (одночасний роз`їзд правими бортами). Однак дії [PERSON] не відповідали обстановці та подіям, бо для уникнення дорожньо-транспортної події [PERSON] мав можливість зменшити лише швидкість аж до зупинки (застосувати екстрене гальмування), проте здійснив різкий маневр ліворуч, унаслідок чого наїхав на відбійник та перевернувся, що свідчить про порушення правил дорожнього руху України. Бо навіть у випадку зміни напрямку руху, такий маневр має бути безпечним не лише для водія, а також інших учасників дорожнього руху. Разом з цим, суд відхилив доводи захисника про перевищення швидкості водієм [PERSON] , оскільки жодних документів на підтвердження цього надано не було. Відтак суд дійшов висновку про винуватість [PERSON] у порушенні пунктів 2.3, 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, та притягнув його до відповідальності за ст. 124 КУпАП. Таким чином, на підставі викладеного вище, враховуючи обставини, встановлені постановою Оболонського районного суду м. Києва від 21.06.2023, по справі № 756/4740/23, та те, що було визнано вину як позивача так і відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 06.04.2023, суд дійшов висновку, що кожен з водіїв має однакову вину в спричиненні цієї ДТП, та несе відповідальність в рівних частинах завданого збитку, оскільки ступінь вини кожного учасника ДТП становить 50 %. До аналогічних висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 23 січня 2019 року у справі № 0203/1515/2012, провадження № 61-3759св18, зазначивши, що повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що згідно досліджених матеріалів справи, наданих сторонами, спільна вина обох водіїв є доведеною, та визначивши, що ступінь вини кожного учасника ДТП становить 50 %, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що кожен з водіїв має відшкодувати іншому учаснику ДТП 50 % завданого збитку згідно з розрахунками, які вірно наведені апеляційним судом. Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди. Цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення здійснення виплати за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб під час використання наземних транспортних засобів в Україні. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», об`єктом страхування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є відповідальність за шкоду, заподіяну внаслідок використання забезпеченого транспортного засобу особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб внаслідок настання страхового випадку. Страховим випадком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої у особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, виник обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб (ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно із ст. 18 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум та згідно з умовами, зазначеними у внутрішньому договорі страхування, зобов`язаний у встановленому цим Законом порядку здійснити страхову виплату у зв`язку із шкодою, заподіяною внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю та/або майну потерпілої особи, або прийняти обґрунтоване рішення про відмову в її здійсненні. У разі заподіяння внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди майну потерпілої особи такій особі відшкодовуються матеріальні збитки, пов`язані з пошкодженням чи знищенням транспортного засобу потерпілої особи (ч. 1 ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до ст. 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається знищеним, якщо вартість відновлювального ремонту перевищує ринкову вартість транспортного засобу станом на день настання дорожньо-транспортної пригоди до його пошкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, страхова (регламентна) виплата розраховується як сума: матеріальних збитків, що визначаються як різниця між ринковою вартістю транспортного засобу на день настання дорожньо-транспортної пригоди до його пошкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та після пошкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди; документально підтверджених витрат, пов`язаних з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання потерпілої особи або до місця стоянки такого транспортного засобу на території України. Статтею 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страхова (регламентна) виплата здійснюється безпосередньо потерпілій особі, іншій особі, яка має право на її отримання, її спадкоємцю чи правонаступнику, їхнім законним представникам або погодженим з ними особам, які проводять чи провели лікування потерпілої фізичної особи, особі, яка здійснила витрати на лікування потерпілої фізичної особи, особі, яка здійснює чи здійснила ремонт транспортного засобу, шляхом переказу на банківський (платіжний) рахунок відповідної особи. Суд установив, що ПАТ «СК «Інтер-Поліс» здійснило страхову виплату [PERSON] в межах страхового відшкодування розмірі 125000,00грн. Натомість вартість матеріального збитку після аварійного пошкодження автомобіля становить 343135,00грн. Отже різниця між розміром сум відшкодованого страховою компанією, в межах страхового відшкодування, та розміром завданої шкоди становить 218135,00грн (343135,00грн - 125000,00грн = 218135,00грн). Таким чином, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20). За змістом ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, за змістом вказаних норм матеріального права вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, можуть бути заявлені у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою страховою (регламентною) виплатою, яка ним одержана від страховика. Відповідно до вимог статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" у випадку завдання збитку проведення незалежної оцінки є обов`язковим. Так, Наказом Міністерства юстиції України, Фондом державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092, затверджено Методику товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (з відповідним змінами). Методика встановлює механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ. Методи оцінки, передбачені цією Методикою, можуть використовуватися для оцінки самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, тракторів і комбайнів на колісних шасі, якщо вони не суперечать тим положенням, які регламентують оцінку цих видів транспорту. Вимоги Методики є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин п. 1.2., 1.3. Методики). Пунктом 2.4 Методики передбачено, що вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Виходячи з аналізу зазначених вище норм, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (висновком) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність" та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року N142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за N1074/8395 (з відповідним змінами). Таким чином суд приймає та визнає, що Звіт про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу № 8613/2 від 03.11.2023, складений ФОП [PERSON] щодо калькуляції автомобіля «Фольксваген-Гольф», державний номер [NUMBER] є належним та допустимим доказом щодо визначення вартості відновлювального ремонту та матеріального збитку, завданого власнику зазначеного автомобіля, оскільки не викликає сумнівів щодо правильного використання нормативно-правових актів та інформаційних джерел із застосування Методики товарознавчої експертизи. Суд установив, що згідно із Звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу № 8613/2 від 03.11.2023, вартість відновлюваного ремонту, пов`язаного із знищенням транспортного засобу автомобіля «Фольксваген-Гольф», державний номер [NUMBER] становить 932584,73грн. Натомість ринкова цього ж вартість автомобіля може складати 343135,00грн. А на підставі виконаних досліджень зроблено висновок, що вартість матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля «Фольксваген-Гольф», державний номер [NUMBER] становить 343135,00грн. Під час розгляду справи сторонами не ставилась під сумнів як оцінка вартості відновлюваного ремонту, пов`язаного із знищенням транспортного засобу «Фольксваген-Гольф», державний номер [NUMBER] , так і ринкова оцінка цього ж автомобіля, у відповідності до Звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу № 8613/2. Ураховуючи, що ПАТ «СК «Інтер-Поліс» здійснило страхову виплату [PERSON] в межах страхового відшкодування розмірі 125000,00грн, а вартість матеріального збитку після аварійного пошкодження автомобіля становить 343135,00грн, та беручи до уваги, що в рівних частинах встановлена вина двох учасників дорожнього руху в настанні дорожньо-транспортної пригоди, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача різницю між фактичним розміром шкоди і страховою (регламентною) виплатою, яка одержана позивачем від страховика в розмірі, що відповідає 50% завданого збитку, а саме 109067,50грн. Інші 50% завданого збитку в розмірі 109067,50грн покладаються на позивача, як на іншу винувату сторону в ДТП. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд дійшов до такого. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача [PERSON] здійснював адвокат Дивак В. В. на підставі Договору про надання правової допомоги від 04.09.2023, Ордеру Серії АР № 1090120 та Свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю Сергії ЗП № 001788. Однак при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 23000,00грн не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечить принципу розподілу таких витрат. Оскільки детальний опис виконаних робіт в матеріалах справи відсутній, крім того відсутній Звіт про надання правової допомоги, з якого можливо було б встановити співмірність з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх необхідністю, обсягом виконаної адвокатом роботи. Однак беручі до уваги, що рішенням суду позов задоволено частково, чим відновлено порушене право позивача, що дає суду зазначити про здійснення адвокатом належного захисту в суді, але судом враховується недотримання співмірності затрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру стягнень з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу до розміру 7000,00грн, яка відповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю та необхідністю у цій справі. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. У зв`язку із частковим задоволенням позову, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2411,35грн, відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача.

Outcome: partial