Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

У вересні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю ?ФК ?КЕШ ТУ ГОУ? (надалі по тексту - ТОВ ?ФК ?КЕШ ТУ ГОУ?) звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просило суд: -стягнути з [PERSON] на свою (ТОВ ?ФК ?КЕШ ТУ ГОУ?) користь заборгованість за кредитним договором №198685 від 01 липня 2021 року в сумі 10 400, 00 грн., яка складається з: 2 000, 00 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 8 400, 00 грн. - прострочена заборгованість за процентами. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01 липня 2021 між ТОВ ?Займер? та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 198685. 17 лютого 2022 між ТОВ ?Займер? та ТОВ ?ФК ?Кеш ТУ ГОУ? було укладено договір факторингу № 01-17/02/2022, відповідно умов якого ТОВ ?Займер? відступило ТОВ ?ФК ?КЕШ ТУ ГОУ? право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 198685 від 01 липня 2021 року. Відповідач, взяті на себе зобов`язання за вищевказаним кредитним договором не виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 25 червня 2024 року складає: 10 400,00 грн., з яких: 2 000, 00 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 8 400, 00 грн. - прострочена заборгованість за процентами. Оскільки, в добровільному порядку відповідач виниклу заборгованість не погашає, позивач змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. 31 грудня 2024 року через систему Електронний суд надійшла заява позивача ТОВ ?ФК ?КЕШ ТУ ГОУ? про надання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 500, 00 грн. Відповідач, своїм правом щодо направлення відзиву на позовну заяву не скористався; відзив на позовні вимоги до суду не надіслав. Представник позивача в судове засідання не з?явився; про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином; направив письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності; на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Відповідач в судове засідання не з?явився; про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку; письмовий відзив на позов не надіслав, як і не направив свого представника для прийняття участі у розгляді справи. Суд, розглянувши подані стороною позивача документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Перевіряючи обставини по справі судом встановлено, що 01 липня 2021 року між ТОВ ?Займер? та [PERSON] було укладено кредитний договір №198685. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору, товариство надає клієнту фінасовий кредит у розмірі 2 000, 00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п. 1.2. кредит надається строком на 30 днів, тобто до 30 липня 2021 року. Відповідно до п. 1.3. за користування кредитом клієнт сплачує товариству 730 % річних від суми кредиту в розрахунку 2 % на добу. Тип процентної ставки - фіксована. Вказаний договір підписано сторонами з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором KL 5029, надісланий на номер мобільного телефону відповідача [NUMBER] . Підписуючи договір відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов?язується неухильно їх дотримуватися (п. 6.7 кредитного договору). Відповідно до ст.626 ЦПК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Згідно ст.ст.628, 629 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами ч.2 ст.638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Положення ч. 1 ст. 205 ЦК України визначають, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом (ч. 1). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами (ч. 3). Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19. Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, у якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк бо інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України ?Про електронну комерцію?. Відповідно до ст. 3 Закону України ?Про електронну комерцію?, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з ч.3 ст.11 Закону України ?Про електронну комерцію?, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України ?Про електронну комерцію?, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України ?Про електронну комерцію?). Положення ч.6 ст.11 Закону України ?Про електронну комерцію? передбачають відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов?язані з нею. Відповідно до ч.8 ст.11 Закону України ?Про електронну комерцію?, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб?єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Так, відповідно до ст. 12 Закону України ?Про електронну комерцію?, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України ?Про електронний цифровий підпис?, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Враховуючи вищенаведене, проаналізувавши зміст кредитного договору, його форму, суд прийшов до висновку, що кредитний договір № 198685 від 01 липня 2021 року укладений між ТОВ ?Займер? та [PERSON] в електронній формі із застосуванням електронної комерції, відповідає вимогам ЦК України, Закону України ?Про електронну комерцію?. Доказів зворотного відповідач суду не надав, як і не спростував факт укладання договору. Отже, між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлено сторонами в електронній формі з використанням електронного цифрового підпису. Після підписання кредитного договору у сторін виникли взаємні права та обов?язки, зокрема, у ТОВ ?Займер? виникло зобов?язання щодо надання кредитних коштів, а у відповідача - зобов?язання з повернення кредитних коштів. Судом встановлено, що свої зобов`язання за кредитним договором кредитор виконав належним чином, надавши позичальникові кредит в обумовленому розмірі 2 000, 00 грн., що підтверджується інформаційною довідкою ТОВ ?Платежі Онлайн? про проведення транзакції через платіжний сервіс ?Platon?. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов?язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов?язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає право кредитора вимагати їх повернення. Звертаючись до суду з вищезазначеним позовом, позивачем зазначено, що [PERSON] допущено порушення умов договору, свої зобов?язання не виконав в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 25 червня 2024 року складає - 10 400, 00 грн., з яких: - прострочена заборгованість у розмірі 2 000,00 грн., - прострочена заборгованість за процетами у розмірі 8 400, 00 грн. Судом встановлено, що 17 лютого 2022 року між ТОВ ?Займер? та ТОВ ФК ?КЕШ ТУ ГОУ?, укладено договір факторингу № 01-17/02/2022, згідно якого ТОВ ФК ?КЕШ ТУ ГОУ? набуло права грошової вимоги до відповідача. На підтвердження переходу права вимоги до ТОВ ФК ?КЕШ ТУ ГОУ? до позовної заяви долучено копію витягу з реєстру боржників до Договору факторину №01-17/02/2022 від 17 лютого 2022 року. Відповідно до ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов?язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.516 ЦК України, заміна кредитора в зобов?занні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора в зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 зазначено, що ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину: вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов?язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У даній справі позичальником не доведено належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаним договором, як і презумпція правомірності його не спростована. Зважаючи на те, що відповідач не здійснив погашення заборгованості по кредиту ні перед попереднім кредитором, ні перед дійсним, та не повернув кредит протягом строку, обумовленого сторонами при укладенні договору, тобто до 30 липня 2021 року, тим самим допустив істотне порушення виконання своїх кредитно-договірних зобов?язань, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту) у розмірі 2 000, 00 грн. Разом з тим, суд критично оцінює розмір заявленої заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 8 400, 00 грн., з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов?язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов?язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що визначено ст. 628 ЦК України. Із системного аналізу наведених норм слідує, що при здійсненні кредитних нарахувань, включених до кредитної заборгованості, кредитор повинен суворо дотримуватися умов, встановлених договором, у тому числі в частині формулювання назв таких нарахувань, проведенні їх розрахунку, що забезпечує прозорість і однозначність вимог. Частина 1 статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов?язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов?язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов?язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно умов укладеного кредитного договору, сторони домовились, що договір є строковим: за умовами п. 1.2 договору, позичальник [PERSON] зобов`язався повернути кредит та проценти за користування кредитом у строк до 30 липня 2021 року. Кредит було надано на 30 днів (п. 1.2 договору), процентна ставка - 2 % від суми кредиту на добу, загальний розмір процентів становить за період кредитування з 01 липня 2021 року до 30 липня 2021 року становить - 1 200, 00 грн. При цьому, згідно Додатку №1 до Договору про надання фінансового кредиту №198685 від 01 липня 2021, визначено графік розрахунків та орієнтовна сукупна вартість кредиту, де вказано, що сума нарахованих процентів за користування кредитом становить 1 200, 00 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що за погодженням сторін, строк дії кредитного договору визначено до 30 липня 2021 року. Відомості про його пролонгування в матеріалах справи відсутні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та пеню припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак, у межах 30-денного строку кредитування до закінчення дії кредитного договору, а саме до 30 липня 2021 року, відповідач [PERSON] зобов?язаний був повернути кредиторові позику у розмірі 2 000, 00 грн. і сплатити проценти за користування кредитом за ставкою 2 % за кожен день. Оскільки, строк дії кредитного договору закінчився 30 липня 2021 року, а тому, починаючи з цієї дати нарахування кредитором відсотків за користування кредитними коштами поза межами строку кредитування є безпідставним. Таким чином, суд прийшов до висновку, що до стягнення із відповідача на користь позивача як дійсного кредитора підлягає заборгованість за відсотками, нарахована в період часу з 01 липня 2021 року по 30 липня 2021 року включно, оскільки, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування припиняється. У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2020 року у справі №911/19/19 зауважено, що при вирішенні даної категорії справ суд має з?ясувати обставини, пов?язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується; у разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов?язання та максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Беручи до увагу строк кредитування, розмір відсотків, визначений в кредитному договорі, суд прийшов до висновку, що з [PERSON] підлягає до стягнення на користь ТОВ ?ФК ?КЕШ ТУ ГОУ? заборгованість за процентами за кредитним договором № 198685 від 01 липня 2021 року у розмірі 1 200, 00 грн. З урахуванням вищезазначеного, оцінюючи наявні у справі докази, суд прийшов до висновку про доведеність істотного порушення відповідачем договірних зобов`язань, правомірність пред?явлення позовних вимог ТОВ ?ФК КЕШ ТУ ГОУ?, як дійсним кредитором, які підлягають частковому задоволенню та стягненню з [PERSON] на користь ТОВ ?ФК ?КЕШ ТУ ГОУ? заборгованості за кредитним договором № 198685 від 01 липня 2021 року на загальну суму 3 200, 00 грн., з яких: 2 000, 00 грн. - прострочена заборгованість, 1 200, 00 грн. - прострочена заборгованість за процентами. Що стосується позовних вимог ТОВ ?ФК ?КЕШ ТУ ГОУ? в частині стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 500, 00 грн., то вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов?язаних з розглядом справи. До витрат, пов?язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов?язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов?язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат на правничу допомогу суду надано: копію договору про надання правової допомоги від 29 грудня 2023 року, копію акту про отримання правової допомоги від 09 грудня 2024 року, згідно якого загальна вартість за послуги з надання правової допомоги наданої адвокатом складає 10 500, 00 грн., платіжна інструкція № 3 3770 на суму 10 500, 00 грн., копію рахунку №09.12.2024-95 на суму 10 500, 00 грн. за надані послуги - ?правничу допомога згідно Договору про надання правової допомоги від 29 грудня 2023 року?. Правовий статус Пархомчука С. В. , як адвоката, підтверджено свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 8096/10 від 18 липня 2019 року, довіреністю від 30 грудня 2024 року. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Суд не зобов?язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial