Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-02 00:00:00

У січні 2023 року до суду звернувся [PERSON] до Держави України в особі Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення збитків та коштів. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що йому було завдано матеріальної шкоди у розмірі 71 057,00 грн. Посилаючись на зазначинений розмір шкоди, останній вказує, що така шкода зумовлена надмірно тривалим судовим розглядом скарги [PERSON] від 27.11.2017 р. на бездіяльність Центрального відділу ДВС м. Миколаєва під час виконання виконавчого листа № 1423/18836/2012 та скарги [PERSON] від 27.12.2017 р. на протиправні дії Центрального відділу ДВС м.Миколаєва та на рішення-повідомлення від 20.12.2017 р. «Про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання». Так, позивач вказує, що шкода, яка була йому завдана, виразилась у розгляді справ з порушенням строків розгляду, у відповідності до ст. 450 ЦПК України. Також, позивач послався на несвоєчасне виготовлення судових рішеннь, відправки їх до Єдиного державного реєстра судових рішень та несвоєчасного направлення копій ухвал суду сторонам по справі, що призвело до порушення строків виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.12.2013 р. справа № 1423/18836/2012 на протязі дев`яти років, саме з вини відповідача. Окрім цього, позивач зазначив, що дана ситуація призвела до того, що він хвилювався, в результаті чого погіршився стан здоров`я, а тому останньому було завдано моральну шкоду, яку він оцінив у розмірі 118 564,50 грн. Відтак, на думку позивача, державою було завдано йому матеріальної та моральної шкоди, а оскільки представництво інтересів в судах України забезпечує Міністерство юстиції України, позивач вважає, що він має право на відшкодування шкоди за рахунок держави Україна в особі Міністерства юстиції України. Таким чином, позивач просить суд: - визнати протиправною бездіяльність Держави Україна під час розгляду Центральним районним судом м. Миколаєва скарги [PERSON] від 27.11.2017 року на протиправну бездіяльність Центрального Відділу ДВС м. Миколаєва під час примусового виконання виконавчого листа у справі № 1423/18836/2012 від 05.03.2013 р. виданого Центральним районним судом м. Миколаєва та зобов`язання відновити виконавче провадження та під час розгляду Центральним районним судом м. Миколаєва скарги [PERSON] від 27.12.2017 р. на рішення-повідомлення Центрального Відділу ДВС м. Миколаєва від 20.12.2017р. «Про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання», та на бездіяльність Центрального Відділу ДВС м. Миколаєва підчас примусового виконання виконавчого листа № 1423/18836/2012 від 05.03.2013 р., виданого Центральним районним судом м. Миколаєва; - стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] , грошові кошти в розмірі 189 621,50 грн., а саме: матеріальний збиток в розмірі не стягнутої на його користь суми за рішенням суду - 71 057,00 грн та компенсацію моральної шкоди в розмірі - 118 564,50 грн. 21.06.2023 дану позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків. 10.08.2023 до суду надійшла заява про усунення недоліків. 15.08.2023 ухвалою Печерського районного суду м. Києва було відкрито провадження та призначеного до рогляду порядку загального позовного провадження. 13.09.2023 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач, звертаючись до суду, послався на те, що майнова шкода, яка підлягає відшкодуванню внаслідок протиправної бездіяльності держави в особі суду, визначається ним у розмірі стягнутої за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.12.2023 та не повернутої позивачу, як стягувачу у виконавчому провадженні, суми у розмірі 71057,00 грн. Представник вказує, що заявлена до стягнення сума грошових коштів в розмірі 71057,00 грн. не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Також, представник зазначив, що в даному випадку підставою для звернення позивача з даним позовом стало те, що, на його думку, він має право на відшкодування моральної шкоди, в зв`язку з надмірно тривалим розглядом його скарг судом на бездіяльність державного виконавця, несвоєчасним виготовленням судових рішень та їх реєстрації в Єдиному державному реєстрі судових рішень, та, як наслідок, порушення строків виконання судового рішення протягом чотирьої років. Фактично предметом позову в цій частині є протиправна бездіяльність судді Центрального районного суду міста Миколаєва Чулуп О.С. під час розгляду скарг позивача на бездіяльність державного виконавця. Однак, представник відповідача звертає увагу, що Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями та компетенцією представляти державу у справах про відшкодування шкоди, завданої внаслідок бездіяльності, тобто Міністерство юстиції наділене повноваженнями та компетенцією брати участь у справах та діяти в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом. В даному випадку, позовні вимоги фактично стосуються незгоди позивача з діями судді, пов`язаними з надмірно тривалим розглядом його скарг, однак вирішення порушених в позові питань в цій частині перебуває поза межами компетенції Міністерства юстиції України. Відтак, положення ст. 1176 ЦК України не можуть бути застосовані до Міністерства юстиції, яке не являється суб`єктом відповідальності з цього приводу. З врахуванням зазначеного, представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. 01.11.2023 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. 20.05.2024 ухвалою суду було залишено позовну заяву без розгляду. 03.10.2024 постановою Київського апеляційного суду було скасовано ухвалу суду від 20.05.2024 та направлено для продовження розгляду справи. 12.11.2024 до Печерського районного суду м. Києва надійшла дана справа для продовження розгляду справи по суті. В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з цим, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник Міністерства юстиції України в судове засідання з`явилась, подала заяву, в якій просила розглядати справу без фіксування технічними засобами, заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу у визначений ч. 2 ст. 16 ЦК України спосіб, зокрема, шляхом відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди. Так, у статтях 55 та 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є демократична, правова держава. Згідно із статтею 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Статтею 147 Конституції України передбачено, що Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції. Діяльність Конституційного Суду України ґрунтується на принципах верховенства права, незалежності, колегіальності, гласності, обґрунтованості та обов`язковості ухвалених ним рішень i висновків. Стаття 149 Конституції України, зокрема, визначає, що незалежність і недоторканність судді Конституційного Суду України гарантуються Конституцією і законами України. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до статті 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди (умислу або необережності). Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння. Відтак, позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди, має довести наявність всіх чотирьох елементів правопорушення, в тому числі і вини, а посилання позивача на необхідність застосування статей 1173, 1174 ЦК України, які не потребують доведення вини, є безпідставним. Так, конституційним судом України у рішенні від 03 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державною) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими особами і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування матеріальної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу. Необхідно зазначити про те, що, відповідно до приписів ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства, захисту підлягає не лише порушене право, а й охоронюваний законом інтерес. Як роз`яснив Конституційний Суд України своїм рішенням від 01.12.2004 № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції та законом України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно- смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. У рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо неопосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав і інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності вид встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) права цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Дана правова позиція висловлена в Постанові Верховного суду України по справі № 910/15567/17 від 30.05.2018 року. Також, статтями 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. Частинами першою та третьою статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус судів" встановлено, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та із судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності. Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду. Аналогічна правова позиція викладена у висновках Великої Палати Верховного Суду в постановах: від 08 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18, а також позиції Верхового Суду, висловленій у постанові від 31 липня 2019 року у справі № 636/5534/15, від 08 січня 2020 року у справ № 640/17803/19. Також, згідно вимог пункту 71 Рекомендація СМ/Rес (2010) 12, якщо суддя не виконує суддівські функції, він може бути притягнутий до відповідальності згідно із цивільним, кримінальним або адміністративним правом, як і всі інші громадяни. Тобто, притягнення судді до відповідальності здійснюється компетентним органом, який ініціює процедуру притягнення суддів до відповідальності. Проте, при розгляді даної справи, суду не надано таких доказів, які б свідчили про притягнення судді до визначеної вище відповідальності. Враховуючи вищевикладене та відсутність документального підтвердження протиправних дій судової влади (судові рішення, якими встановлено даний факт, рішення Вищої ради правосуддя), суд ставить під сумнів завдання шкоди позивачу, оскільки висновки грунтуються на власних переконаннях та довгих строках розгляду судових справ. Таким чином, виходячи з наведеного, суд, вважає, що позивачем не надання належних доказів спричинення йому майнової шкоди саме діями чи бездіяльністю відповідача, та наявності умов для компенсації майнової шкоди, як то протиправність поведінки особи, яка завдала майнової шкоди, причинний зв`язок та вина відповідача, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині відшкодування майнової шкоди. Окрім цього, суд вважає, що доводи сторони відповідача щодо того, що заявлена до стягнення сума грошових коштів в розмірі 71057,00 грн., не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню, на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, є доведеною, оскільки позивач, звертаючись до суду зазначив, що майнова шкода, яка підлягає відшкодуванню внаслідок протиправної бездіяльності держави в особі суду, визначається ним у розмірі стягнутої за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.12.2023 та не повернутої позивачу, як стягувачу у виконавчому провадженні, суми у розмірі 71057,00 грн. Разом з цим, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.12.2023 у справі № 1423/18836/12-ц, що набрало законної сили, є підставою для його виконання боржником - Кредитною спілкою «Кредитний альянс», а тому держава не може підміняти боржника в зобов`язаннях про повернення зазначеної грошової суми. Щодо стягнення моральної шкоди суд прийшов до наступних висновків. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Разом з цим, суд прийшов до висновку про те, що стороною позивача не було доведено завдання моральної шкоди, оскільки не надано суду належних доказів її завдання та зокрема те, що її завдано саме діями відповідача в особі Міністерства юстиції України. Окрім цього, суд звертає увагу, що Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діє та керується у своїй діяльності Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 02.07.2014 № 228, зі змінами від 06.05.2020 № 380 (далі - Положення № 228), в якому закріплені основні завдання та повноваження Міністерства юстиції. Згідно з підпунктом 4 пункту 3 Положення № 288, до завдань Мін`юсту відноситься забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави, зокрема через територіальні органи Мін`юсту; здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України. Тобто, Міністерство юстиції наділене повноваженнями та компетенцією брати участь у справах та діяти в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом. Відповідно до Положення № 288 Міністерство юстиції України має повноваження здійснювати представництво держави виключно:під час урегулювання спорів, які розглядаються в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України;в Європейському суді з прав людини під час розгляду справ про порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;в судах України у спорах про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування за рішеннями Європейського суду з прав людини. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, належним відповідачем є особа, яка має відповідати за пред`явленим позовом. Так, відповідачем у цій справі позивач визначив Державу Україна, яка є самостійним учасником цивільних правовідносин. Водночас, відповідно до частини першої статті 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно із частиною четвертою статті 58 ЦПК України, держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника. У свою чергу, під компетенцією розуміють сукупність предметів відання, завдань, повноважень, прав і обов`язків державного органу або посадової особи, що визначаються законодавством. Обов`язковою умовою участі у судочинстві того чи іншого органу державної влади є відповідність заявлених вимог компетенції та повноваженням такого органу влади. При цьому, статтею 58 ЦПК України зазначено, що правило про те, що держава бере участь у справі, зокрема, через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, означає й те, що юридичну оцінку оспорюваним рішенням, діям та/або бездіяльності суд може надати виключно з урахуванням меж повноважень, визначних державою для цього органу. Таким чином, залучення Міністерства юстиції України в якості представника держави в судах в усіх випадках є помилковим. Держава бере участь у справах через відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції. В рамках даного позову, доводи позивача стосуються незгоди позивача з діями судді, пов`язаними з надмірно тривалим розглядом його скарг, однак вирішення порушених в позові питань в цій частині перебуває поза межами компетенції Міністерства юстиції України. Міністерство юстиції не має права у будь-який спосіб впливати на суддю при відправленні ним правосуддя, також до компетенції Мін`юсту не входять питання, пов`язані із організацією діяльності судової системи України. Міністерство не наділене повноваженнями здійснювати нагляд за діяльністю судді при відправленні ним правосуддя, оскільки це забороняється законом (стаття 126 Конституції України). До компетенції Мін`юсту також не входять питання, пов`язані із організацією діяльності судової системи України, Міністерство не наділене повноваженнями здійснювати нагляд за діяльністю судді при відправленні ним правосуддя, у тому числі контролювати дотримання строку розгляду справи чи певного процесуального питання та надавати вказівки з цього приводу оскільки це забороняється законом (стаття 126 Конституції України). З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що позивачем було помилково обрано відповідача в особі Міністерства юстиції України, оскільки це суперечить конституційним гарантіям незалежності суддів і недопустимості впливу на них під час здійснення правосуддя, а тому залучення Міністерсва юстиції, як представника держави у даній категорії справ, призведе до неефктивного захисту його прав та не повноти дослідження всіх обставин на, які посилається позивач та може призвести до порушення принципу змагальності сторін, адже Мін`юст позбавлений об`єктивної можливості надавати пояснення по суті справи, а також подавати докази в спростування позиції позивача, оскільки не являється суб`єктом спірних правовідносин. Так, ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Крім того, за змістом ч.1-3 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, а тому позов не підлягає задоволенню з підстав зазначених вище.

Outcome: dismissed