Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-30 00:00:00

Позивач звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що протягом 2020 року позивачем на рахунки відповідача було перераховано грошові кошти на загальну суму 306 622,00 грн. в рахунок оплати за товар, який позивачу наданий не був. Оскільки відповідач у добровільному порядку кошти не повернула, позивач була змушена звернутися до суду з позовною заявою. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів, відшкодування 3% річних та інфляційних втрат залишено без задоволення. Постановою Київського апеляційного суду від 24.01.2024 рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01.08.2023 скасовано, ухвалено по справі нове судове рішення, яким позов задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 306 622,00 грн. суми основного боргу, а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у сумі 7 665,55 грн. Крім того, додатковою постановою Київського апеляційного суду від 10.04.2024 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені під час розгляду справи, у сумі 20 000,00 грн. Станом на час звернення до суду з позовом постанова Київського апеляційного суду від 24.01.2024 та додаткова постанова Київського апеляційного суду від 10.04.2024 відповідачем не виконані, грошові кошти позивачу не повернуто, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків порушення грошового зобов`язання у вигляді стягнення 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до положень ст.625 ЦК України. У зв`язку з тим, що з відповідача у межах виконавчих проваджень з примусового виконання постанов Київського апеляційного суду 25.09.2024 стягнуто грошові кошти у повному обсязі, позивач, збільшивши позовні вимоги, просить стягнути з відповідача на її користь три проценти річних у розмірі 6 337,27 грн. та інфляційні втрати у розмірі 14 041,08 грн. за період з 24.01.2024 по 25.09.2024 за затримку виконання постанови Київського апеляційного суду від 24.01.2024; три проценти річних у розмірі 227,87 грн. та інфляційні втрати у розмірі 686,02 грн. за період з 10.05.2024 по 25.09.2024 за затримку виконання додаткової постанови Київського апеляційного суду від 10.04.2024, а всього три проценти річних у розмірі 6 565,14 грн та інфляційні втрати у розмірі 14 727,10 грн., а також понесені судові витрати. Ухвалою суду від 10.10.2024 року по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 05.11.2024 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову з огляду на положення п. 18 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові та заяві про збільшення позовних вимог. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились з невідомих суду причин, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01.08.2023 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, трьох процентів річних та інфляційних втрат залишено без задоволення. Постановою Київського апеляційного суду від 24.01.2024 рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01.08.2023 скасовано, ухвалено по справі нове судове рішення, яким позов задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 306 622,00 грн. та судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 7 665,55 грн. Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 10.04.2024 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн. Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, а саме виплати грошових коштів, стягнутих за судовими рішеннями. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом ст. 509, ч. 3 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості та виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Зазначений висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 14-68цс18 (№ 758/1303/15-ц). Згідно з положеннями ст.ст. 598, 599 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача грошові кошти на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду від 10.04.2018 року по справі № 914/1033/17). Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц). Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.01.2020 р. у справі № 924/532/19 право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Так, Верховний Суд у постанові по справі № 910/11249/17 від 07.02.2017 зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Враховуючи наведене, після ухвалення Київським апеляціним судом рішень про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно отриманих грошових коштів та витрат на професійну правничу допомогу зобов`язання відповідача (боржника) щодо їх сплати не припинилося та тривало до його фактичного виконання 25.09.2024 у примусовому порядку. Законом передбачено право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат, що є способом захисту майнового права та інтересу останнього, оскільки надає можливість відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримати компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Щодо посилання представника відповідача на положення п. 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України як на підставу для відмови у задоволенні позову, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, пунктом 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що він застосовується до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за кредитним договором (договором позики), що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, у той час як між стронами не існує кредитних правовідносин або правовідносин з повернення позики, з відповідача на користь позивача за судовими рішеннями стягнуто грошові кошти на підставі ст. 1212 ЦК України як безпідставно набуті та судові витрати, а отже на правовідносини, що виникли між сторонами, не розповсюджуються приписи п.18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Щодо періоду, за який з відповідача на користь позивача підлягають стягненню нараховані три проценти річних та інфляційні втрати суд зазначає наступне. Позивач просить стягнути на її користь три проценти річних у розмірі 6 337,27 грн. та інфляційні втрати у розмірі 14 041,08 грн. за період з 24.01.2024 по 25.09.2024 за затримку виконання постанови Київського апеляційного суду від 24.01.2024; три проценти річних у розмірі 227,87 грн. та інфляційні втрати у розмірі 686,02 грн. за період з 10.05.2024 по 25.09.2024 за затримку виконання додаткової постанови Київського апеляційного суду від 10.04.2024. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто день, в якому безпосередньо мав місце момент початку перебігу строку, при обчисленні останнього не враховується. Положення статті 253 ЦК України поширюються й на інші випадки встановлення початку перебігу строків (постанови Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19; від 25.07.2024 у справі № 748/2841/23). Таким чином, початковим моментом нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат на суму боргу, що стягнуто за постановою Київського апеляційного суду від 24.01.2024, є 25.01.2024, тобто наступний день з дня ухвалення постанови. Як убачається з наданих позивачем платіжних інструкцій № 2432 від 26.09.2024, № 2430 від 25.09.2024, № 2429 від 25.09.2024, № 2428 від 25.09.2024 та постанов приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. про закінчення виконавчих проваджень № [NUMBER] та № [NUMBER], з відповідача на користь позивача під час примусового виконання постанови Київського апеляційного суду від 24.01.2024 та додаткової постанови Київського апеляційного суду від 10.04.2024 стягнуто всю суму боргу 25.09.2024. З урахуванням наведеного, суд провівши власні розрахунки, у межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних у розмірі 6 311,51 грн. та інфляційних втрат у розмірі 14 041,08 грн. за період з 25.01.2024 по 25.09.2024 за затримку виконання постанови Київського апеляційного суду від 24.01.2024; трьох процентів річних у розмірі 227,87 грн. та інфляційних втрат у розмірі 686,02 грн. за період з 10.05.2024 по 25.09.2024 за затримку виконання додаткової постанови Київського апеляційного суду від 10.04.2024, а всього три проценти річних у розмірі 6 539,38 грн. та інфляційні втрати у розмірі 14 727,10 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 209,75 грн., тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial