Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-02 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила зобов`язати Печерську районну в місті Києві державну адміністрацію зарахувати її на квартирний облік, як особу, яка потребує поліпшення житлових умов; зобов`язати Печерську районну в місті Києві державну адміністрацію перепрописати її з кімнати [ADDRESS] , на підставі проведеної в 2013 році інвентаризації, що призвело до зміни нумерації кімнат у вищезазначеному житлову будинку (гуртожитку); визнати за нею право на приватизацію житлового приміщення гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , площею 19,7 м кв з балконом 0,60 м кв, розташованої на другому поверсі чотирьох поверхового будинку. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що у 2020 році позивачеві стало відомо, що її зняли з квартирного обліку, як особу, яка потребує поліпшення житлових умов і перебувала у першій черзі. Вона звернулася до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», де на особистому прийомі просила інспектора роз`яснити з яких підстав її зняли з квартирного обліку, але обґрунтованої відповіді вона не отримала, окрім того, що було сказано, щоб зверталася у ЦНАП, поновлювалася на квартирному обліку і оформлювала приватизацію. 04 листопада 2020 року позивач звернулася до Центру надання адміністративних послуг Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (номер справи та дата в книзі реєстрації: 68038-005321464-702-09 від 04 листопада 2020 року), де подала відповідні документи на перереєстрацію на квартирному обліку. 07 грудня 2020 року їй зателефонували з ЦНАП Печерського району, та повідомили, що вона поновлена на квартирному обліку з 07 грудня 2020 року. Такі дії, зі сторони працівників Центру надання адміністративних послуг Печерського району вона вважає є прямим грубим порушенням своїх прав і норм чинного законодавства, оскільки, відповідно до Закону, будь-які відповіді надаються письмово. Так, після поновлення її на квартирному обліку, як особи, яка потребує поліпшення житлових умов, а також, маючи вже на той час зібрані усі відповідні відповіді і документи, які необхідні для перепрописання, в зв`язку із зміною нумерації кімнат, та для подальшої приватизації житлового приміщення - кімнати за [ADDRESS] , вона звернулася у відповідні інстанції. Але починаючи з 2020 року, приймати її документи відмовляються, говорячи, що вона не має права на перепрописку та подальшу приватизацію, безпідставно вимагаючи звільнити кімнату, в який вона проживає постійно, починаючи з 1999 року протягом 25 років. У відзиві відповідач позов не визнав, заперечуючи проти задоволення позову, представник вказав, що позивач не надала доказів звернення до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, а також матеріали справи не містять адміністративного акту про відмову. Поняття «перепрописка» відсутнє у законодавстві України. Позивачем не надано жодного підтверджувального документу щодо звернення про зміну місця проживання, зняття із задекларованого / зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також адміністративного акту про відмову. Порушення питання про визнання права на приватизацію є передчасним, позивач не є наймачем кімнати [ADDRESS] , не має зареєстрованого місця проживання у цій кімнаті, а отже право на приватизацію не підлягає у цей час судовому захисту. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 16 травня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 20 травня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 22 травня 2024 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному порядку з викликом сторін. 08 листопада 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив на позов. 03 лютого 2025 року допитана свідок [PERSON] надала покази, що вона проживає у гуртожитку з 1991 року, у 1994 році зареєструвала місце проживання у кім. 36, але фактично жили в іншій кімнаті. У 1999 році у гуртожиток заселилася позивач. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали і просили задовольнити з підстав, наведених у ньому. Представник відповідача Мітін І. І. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, повідомлені про час, дату і місце слухання справи належним чином, заяви по суті або з процесуальних питань до суду не находили. Суд, допитавши свідка, заслухавши обґрунтування сторони позивача і заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 22 лютого 1999 року [PERSON] видано ордер № 3 на право заняття жилого приміщення в сімейному гуртожитку для тимчасового проживання у кімнаті [ADDRESS] /а. с. 21/. [PERSON] з 01 квітня 1999 року має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] /а. с. 19, 22/. 28 лютого 2018 року та 07 вересня 2020 року представниками ЖЕД «Печерськжитло» складено акти про огляд і перевірку проживання осіб в кімнаті [ADDRESS] , згідно з якими [PERSON] проживає у кімнаті № 19 , розташованій на 2-му поверсі гуртожитку /а. с. 23, 24, 27/. Згідно з відповіддю КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» від 29 вересня 2020 року № 1894, у зв`язку із хаотичною нумерацією кімнат у гуртожитку на [ADDRESS] , та з метою приведення її у відповідність, було проведено перевірку зайняття мешканцями кімнат наявним дозвільним документам (ордерам) та виготовлено технічний паспорт на гуртожиток, де нумерацію кімнати № 50 було змінено на № 19 /а. с. 28-31/. 07 вересня 2020 року [PERSON] звернулася до ЦНАП для отримання довідки про реєстрацію місця проживання /а. с. 32/. 04 листопада 2020 року [PERSON] звернулася до ЦНАП для перереєстрації на квартирному обліку /а. с. 36/. 14 листопада 2023 року [PERSON] звернулася до ЦНАП для реєстрації місця проживання з одночасним зняттям /а. с. 38/. 02 лютого 2024 року за адресою місця проживання [PERSON] проведено обстеження житлових умов та складено акт /а. с. 41-43/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. За змістом статті 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України свідчить, що правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Такі висновки викладені також у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14 та у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2018 року зі справи № 910/2З369/17, від 22 січня 2019 року зі справи № 912/1856/16. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17), саме тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адміністративну процедуру» цей Закон регулює відносини органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ шляхом прийняття та виконання адміністративних актів. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 2 Закону України «Про адміністративну процедуру» адміністративний акт - рішення або юридично значуща дія індивідуального характеру, прийняте (вчинена) адміністративним органом для вирішення конкретної справи та спрямоване (спрямована) на набуття, зміну, припинення чи реалізацію прав та/або обов`язків окремої особи (осіб). Механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів здійснюється відповідно до Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та Постанова Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад». Питання приватизації жилих приміщень у гуртожитках регулюються Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», яким передбачений порядок здійснення приватизації свого права на приватизацію та порядок звернення мешканця гуртожитку до органів приватизації з вичерпним переліком документів. Позивачем не надано доказів звернення до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, а також матеріали справи не містять адміністративного акту про відмову, тобто стороною не надано доказів того, що мала місце відмова у задоволенні її законного права і того, що її права було порушено визначеним відповідачем. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що передбачено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Тобто сторона позивача не скористалась своїм правом та не виконала свій обов`язок, що полягає у поданні доказів. При дослідженні судом доказів, він має за мету одержання необхідного їх обсягу, для вирішення справи висновку про їх реальне існування, проте такого реального існування судом при розгляді даної справи встановлено не було. Особливість по доказуванню полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні і письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування. Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов`язок по доказуванню. Обов`язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за захистом до суду. Право доказування виступає як можливість подання доказів, участь в їх дослідженні, попередній оцінці та гарантується сукупністю процесуальних засобів і реалізується по волі заінтересованих осіб особисто або за допомогою суду у відповідності з своїми інтересами та вибором способу поведінки. Обов`язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити. Невиконання обов`язку по доказуванню для сторін й інших суб`єктів правового спору матиме матеріально-правові і процесуально-правові наслідки. Обов`язок довести факт завдання недостовірності інформації, того, що внаслідок її поширення було порушено його особисті немайнові права покладається на позивача. За положеннями ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях; суд приймає до уваги докази, які відповідають принципам належності, допустимості, достатності і достовірності. У даному випадку до суду не подані належні докази, що містять інформацію щодо предмета доказування, за таких умов заявлений позов не підлягає до задоволення як необґрунтований. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed