Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-11 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права особистої власності. В обґрунтування\~позовних вимог\~позивачка посилалась\~на те,\~що у\~період зареєстрованого\~шлюбу сторонами\~придбана спірна\~квартира [ADDRESS] , яка зареєстрована на ім`я відповідача, за отримані кошти від продажу власної квартири у місті Львові. Дана квартира належала на праві приватної власності в наступних частках: 2/3 частки квартирі належало позивачці на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Максимів Л.Д. 31.08.2016 року за реєстровим № 1737; інша 1/3 частка квартири належала позивачці на підставі Свідоцтва № [NUMBER] про право власності на квартиру, виданого Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради 13.02.2003 на підставі розпорядження № 85 від 13.02.2003, право власності на яку зареєстроване Львівським обласним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 16.04.2003 за реєстраційним № 738789. У грудні 2019 року Позивачка разом з чоловіком та дитиною вирішують переїхати жити сім`єю до Одеси і 17 грудня 2019 року [PERSON] продає квартиру, що їй належала на праві приватної власності за 762 292 грн, про що свідчить копія договору купівлі продажу посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Комар С.С., реєстровий № 1486. Саме за отримані кошти від продажу власної квартири вона з чоловіком купує квартиру [ADDRESS] . При цьому, перебуваючи у шлюбі Позивачка працювала, отримувала дохід, про що свідчить копія з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, форма ОК-5, саме у зв`язку з переїздом до м. Одеси звільнилась 09.12.2019. Перебуваючи у шлюбі, Відповідач не працював так як погано розумів українську мову, доходу не отримував, проживав за рахунок Позивачки, поважної причини не отримувати самостійний заробіток (доход) не мав, догляд за дитиною не оформлював, адже відповідно до форми ОК-5 слідує, що соціальні виплати , по догляду за дитиною до трьох років отримувала Позивачка.Враховуючи наведене, просила суд поділити спільне майно подружжя та визнати особистою приватною власністю [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином. Від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи без участі позивачки та її представника. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, відзив на позовну заяву не надано. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами та ухвалити заочне рішення. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, суд вважає необхідним задовольнити позов [PERSON] у повному обсязі. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 07 квітня 2011 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] . В шлюбі у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою [ADDRESS] . [INFO] під час шлюбу куплена квартира [ADDRESS] , яка складається в цілому з двох жилих кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 37.4 кв. метрів, житловою площею 37.9 кв.м., що зареєстрована на ім`я відповідача. Зазначене підтверджується договором купівлі продажу засвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., реєстровий номер 516. Відповідно до п. 2 указаного договору купівлі- продажу продаж здійснено за 504\~996 (п`ятсот чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто шість) грн. Договір купівлі продажу підписаний [PERSON] та вчинений за згодою дружини [PERSON] , про що указано у п.8 даного договору. [PERSON] належала квартира [ADDRESS] на праві приватної власності в наступних частках: 2/3 частки квартирі належало їй на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Максимів Л.Д. 31.08.2016 року за реєстровим № 1737; інша 1/3 частка квартири належала їй на підставі Свідоцтва № [NUMBER] про право власності на квартиру, виданого Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради 13.02.2003 на підставі розпорядження № 85 від 13.02.2003, право власності на яку зареєстроване Львівським обласним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 16.04.2003 за реєстраційним № 738789. 17 грудня 2019 року [PERSON] продає квартиру [ADDRESS] , що їй належала на праві приватної власності за 762\~292 (сімсот шістдесят дві тисячі двісті дев`яносто дві) грн, про що свідчить договір купівлі- продажу посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Комар С.С., реєстровий № 1486. При цьому, перебуваючи у шлюбі позивачка працювала, отримувала дохід, про що свідчить копія з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, форма ОК-5, звільнилась 09.12.2019. Відповідачем не спростовано доводів позивачки, що спірна квартира куплена за її власні кошті, також не надано доказів, що він отримував самостійний заробіток (дохід), або здійснював догляд за дитиною, чи займався домашнім господарством, навчався чи хворів. Відповідачем не\~надано до\~суду доказів,\~що джерелом набуття спірної квартири були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Натомість позивачкою доведено належними та допустимими доказами факт набуття спірної квартири [ADDRESS] за рахунок її власних коштів, що вона отримала при продажі власної квартири [ADDRESS] . Приписами ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. За правилами ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Пунктом 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~зазначено: вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Нормами сімейного права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму\~статті 60\~СК України\~та визнаючи\~право спільної\~сумісної власності\~подружжя на\~майно,\~суд повинен\~установити не\~тільки факт\~набуття майна\~під час\~шлюбу,\~але й\~той факт,\~що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Вищезазначене узгоджується\~з висновком\~викладеним у\~Постанові Верховного\~Суду у\~складі колегії\~суддів Першої\~судової палати\~Касаційного цивільного\~суду №\~711/2302/18\~(провадження\~№ 61-13953св19) від 22 січня 2020 року . Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved