Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою, у якій просив суд встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , на території України на час проголошення незалежності України (24.08.1991) і на час набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991). Заява мотивована\~тим,\~що [PERSON] народився [INFO] в селі Велика Шишівка, Шахтарського району, Донецької області. В 1975 році [PERSON] закінчив школу-інтернат №1 в м. Торез (зараз Чистякове) Донецької області, далі продовжив навчання в професійно-технічному училищі в с. Дубове, м. Шахтарськ, Донецької області. 17.10.1978 був засуджений Шахтарським міським судом Донецької області за ст.ст. 17, 81 ч. 2, 140 ч. 1, 83 ч. 2, 42 КК УРСР до 3 років позбавлення волі, з конфіскацією майна. Звільнений 18.08.1980 року згідно Указу ПВР СРСР від 27.06.1980 в силу ст. 3 п «а» умовно на 1 рік 6 днів ВК(№2) Донецької області від 13.01.1981 повернутий до місць позбавлення волі строком на 1 рік . Звільнений 21.10.1981 в силу ст.1 п «д» Закону України « Про амністію» від 14.09.1981. Після звільнення почав працювати до 1986 року в м. Торез на лісному складі управління МТС. З 1986 року почав працювати на шахті «Постиківська» м. Шахтарськ, згодом перейшов працювати до шахти «Шахтарська-Глибока» м. Шахтарськ, Донецької області. Був прописаний в [ADDRESS] в період з 1986 року по 1996 рік. 10.09.1992 був засуджений Шахтарським міським судом Донецької області за ст.ст. 140 ч. 2 КК УРСР до 1 року 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 19.11.1993 з ВК (№97) Донецької області по відбуттю строку покарання. 30.07.1996 засуджений Судовою колегією в кримінальних справах Донецького обласного суду за ст.ст. 93 п. «а,г», 142 ч. 3, 42 КК України до смертної кари - розстрілу, з конфіскацією всього майна. Ухвалою Донецького обласного суду від 30.07.2000 смертну кару - розстріл замінено на довічне позбавлення волі в тюрмі суворого режиму. Постановою начальника установи від 13 серпня 2015 переведено з приміщень камерного типу для тримання двох осіб, до багатомісних приміщень камерного типу, в межах установи. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.04.2018 у відповідності до ст. 72 ч. 5 КК України зараховано в строк попереднього ув`язнення з 28.01.1996 по 26.09.1996 в строк відбування покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. 02.05.2023 [PERSON] звернувся із заявою до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області відділу №3 у м. Вінниці про оформлення паспорта громадянина України зразка 1993 року, вперше після досягнення 16 річного віку. 02.06.2023 заявник отримав відповідь, у якій вказано, що відповідно до обліків Шахтарського МВ ГУДМС України в Донецькій області на ім`я [PERSON] оформлявся паспорт громадянина України колишнього СРСР зразка 1973 року серії [NUMBER] , орган, що видав Шахтарський РВ УМВС в Донецькій області, дата видачі 24.01.1977. Факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) за вказаною заявником адресою шляхом надсилання запитів підтвердити - можливість відсутня. З метою встановлення фактів, що мають юридичне значення для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України (постійне проживання на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991 заявнику потрібно звернутись до суду. Дійсно, [PERSON] мав паспорт радянського зразка, однак втратив його та своєчасно не оформив паспорт громадянина України. Заявник також вказує про неможливість в інший спосіб встановити факт його постійного проживання на території України, тому звернувся до суду із вказаною заявою. 21.06.2024 на адресу суду від представника Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області Скляра О.В. надійшов відзив на заяву [PERSON] , відповідно до якого просив відмовити у задоволенні заяви (а.с. 41-45). Відзив на заяву мотивований тим, що заявник не надав належних та допустимих доказів на підтвердження належності [PERSON] до громадянства України, в тому числі, проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991 відповідно до статті 3 ЗУ «Про громадянство України». ЯНадані заявником докази не підтверджують вказаного факту. Окремо слід зупинитися на доказі, який підтверджує нібито, що заявник з 1986 року працював на шахті «Постиківська» м. Шахтарськ, згодом перейшов працювати до шахти «Шахтарська-Глибока», м. Шахтарськ, Донецька область де й було прописано його місце проживання, натомість до заяви не надано жодного підтверджуючого доказу зазначеному факту у заяві. Верховний Суд у рішенні №740/4027/20 зазначив, що працевлаштування станом на 1991 року не може бути беззаперечним доказом проживання заявника на території України, за відсутності інших доказів в тому числі, відомостей про нарахування заробітної плати, табелів обліку робочого часу. Обставини до та після 24.08.1991 та 13.11.1991, не можуть братися судом до уваги, оскільки вони не підтверджують проживання заявника на території України, а отже всі інші надані докази, відповідно до статті 77 ЦПК України є неналежними, оскільки не мають жодної інформації щодо предмета доказування. Заява [PERSON] ґрунтується на припущеннях, тому Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області заперечує проти заяви [PERSON] , вважає її безпідставною, необґрунтованою та просить відмовити у задоволенні заяви. Заявник [PERSON] та його представник адвокат Бойко Ю.О. в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали, просили заяву задоволити. Заявник [PERSON] пояснив, що він проживає на території України з народження. Рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України, необхідно заявнику для отримання паспорта громадянина України, оскільки в нього був лише паспорт громадянина СРСР, який втрачено. А також для формлення пенсії в майбутньому. Представник заінтересованої особи Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області до судового засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення заявника та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] народився\~ [INFO] \~в селі\~Велика Шишівка,\~Шахтарського району,\~Донецької області,\~що підтверджується\~копією повторного\~свідоцтва про\~народженнясерії [NUMBER] , виданого 28.07.2012 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Шахтарському району Шахтарського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області (а.с. 9). Згідно з довідкою по особовій справі державної установи «Вінницька установа виконання покарань №1» від 29.11.2023, [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Велика Шишівка, Шахтарського району, Донецької області та житель [ADDRESS] , українець, громадянин України, освіта середня, розлучений, не працюючий, раніше судимий: - 17.10.1978 Шахтарським міським судом Донецької області за ст. ст. 17, 81 ч. 2, 140 ч. 1, 83 ч. 2, 42 КК УРСР до 3 років позбавлення волі, з конфіскацією майна. Звільнений 18.08.1980 згідно Указу ПВР СРСР від 27.06.1980 в силу ст. 3 п «а» умовно на 1 рік 1 місяць 6 днів з ВК (№2) Донецької області. Ухвалою Шахтарського міського суду Донецької області від 13.01.1981 повернутий до місць позбавлення волі строком на 1 рік. Звільнений 21.10.1981 в силу ст.1 п «д» Закону України «Про амністію» від 14.09.1981; - 10.09.1992 Шахтарським міським судом Донецької області за ст. ст.140 ч.2 КК УРСР до 1 року 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 19.11.1993 з ВК (№97) Донецької області по відбуттю строку покарання; - 30.07.1996 Судовою колегією в кримінальних справах Донецького обласного суду за ст.ст. 93 п «а, г», 142 ч. 3, 42 КК України до смертної кари - розстрілу, з конфіскацією всього майна. Ухвалою Донецького обласного суду від 30.07.2000 смертну кару - розстріл замінено на довічне позбавлення волі в тюрмі суворого режиму. Постановою начальника установи від 13.08.2015 переведено з приміщень камерного типу, для тримання двох осіб, до багатомісних приміщень камерного типу, в межах установи. \~ \~ \~ \~Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.04.2018 у відповідності до ст. 72 ч. 5 КК України зараховано в строк попереднього ув`язнення з 28.01.1996 по 26.09.1996 в строк відбування покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Протоколом №5 від 25.03.2021 відмовлено у застосуванні до засудженого ст. 151 - 1 ч. 2 КВК України, у вигляді переведення з багатомісного приміщення камерного типу до звичайних жилих приміщень виправної колонії максимального рівня безпеки, в зв`язку з тим, що не має стабільної позитивної поведінки. Під дію ст. 82 КК України, щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк підпадав по відбуттю не менше 15 років призначеного судом покарання, а саме 06.11.2022. Рішенням комісії установи від 10.03.2023 за протоколом №4 відмовлено в заміні покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, передбаченого ст. 82 КК України, як особі, що не стала на шлях виправлення. Початок строку 28.01.1996 (а.с. 10-11). Відповідно до\~довідки №5/12500\~від 30.11.2023,\~виданої ДУ\~«Вінницька установа\~виконання покарань\~(№1),\~засуджений [PERSON] ,\~ [INFO] , відбуває\~покарання у\~ДУ «Вінницька\~установа виконання покарань (№1)» з 06.12.2001 по теперішній час. За період з 01.05.2023 по 31.10.2023 [PERSON] не працював, доходів від трудового використання не мав, будь-яких інших доходів не отримував, грошової допомоги сім`ї не надавав, знаходиться на повному державному забезпеченні. На особовому рахунку кошти відсутні (а.с. 13). Згідно з інформацією ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1) №8/12499 від 30.11.2023, в матеріалах особової справи засудженого [PERSON] паспорт відсутній. З метою паспортизації засудженого до довічного позбавлення волі [PERSON] адміністрацією установи направлявся пакет документів до територіального органу ДМС. Листом №0512-424/0512.2-23 від 24.05.2023 відділом №3 у місті Вінниці Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області відмовлено у оформленні паспорта громадянина України засудженому [PERSON] (а.с. 8). Так, з листа відділу №3 у місті Вінниці Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 02.06.2023 вбачається, що за результатами розгляду заяви від 02.05.2023 про оформлення [PERSON] паспорта громадянина України зразка 1993 року, вперше, після досягнення 16 річного віку, встановлено наступне. Відповідно до обліків відділу №3 у м. Вінниці УДМС України у Вінницькій області звернення про оформлення паспорта громадянина України є повторним. 13.08.2012 до Староміського РВ у м. Вінниці УДМС України у Вінницькій області надходила заява про оформлення на ім`я [PERSON] паспорта громадянина України взамін втраченого. За розглядом вказаної заяви встановлено, що відповідно до обліків Шахтарського МВ ГУДМС України в Донецькій області на ім`я [PERSON] оформлявся паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1973 року серії [NUMBER] , орган, що видав - Шахтарський РВ УМВС в Донецькій області; дата видачі - 24.01.1977. Факт постійного проживання [PERSON] на території України на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) за вказаною адресою: [ADDRESS] не підтвердився. Відповідно до відмітки в господарській книзі місце проживання [PERSON] за вказаною адресою знято з реєстрації 26.01.1990. Оскільки, за результатами розгляду заяви про відновлення втраченого паспорта не було підтверджено належність [PERSON] до громадянства України, 13.10.2012 було відмовлено у оформлені паспорта громадянина України. Враховуючи інформацію, яку [PERSON] повідомляє про себе в повторній заяві про оформлення паспорта громадянина України зразка 1993 року, вперше, після досягнення 16 річного віку від 02.05.2023, підтвердити належність [PERSON] до громадянства України шляхом надсилання запитів щодо наданих документів та інформації можливість відсутня (а.с. 26). Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, а відтак має юридичне значення для заявника. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»). Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року. Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. З метою організації виконання Закону України «Про громадянство України» затверджений Порядок №215/2001, відповідно до якого порядок подання заяв та інших документів для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України (стаття 3 Закону України «Про громадянство України»), оформлення набуття громадянства України (стаття 6 Закону України «Про громадянство України») та прийняття до громадянства України (стаття 9 Закону України «Про громадянство України») є різним. Таким чином, від встановлення належності до громадянства України необхідно відрізняти процедуру набуття громадянства України за територіальним походженням іноземцями або особами без громадянства, а також процедуру прийняття до громадянства України. Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку). Тобто, у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року. Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Ураховуючи зазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В обґрунтування поданої заяви заявник посилався на те, що він постійно проживає на території України, в тому числі, станом на час проголошення незалежності України (24.08.1991) і на час набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991), на підтвердження чого подав до суду копії: повторного свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 28.07.2012; вироку Шахтарського міського суду Донецької області від 10.09.1992 щодо [PERSON] засудженого за ст. 140 ч. 2 КК України; вироку Судової колегії в кримінальних справах Донецького обласного суду від 30.07.1996 щодо [PERSON] засудженого за ст.ст. 93 п «а, г», 142 ч. 3, 42 КК України; довідки по особовій справі державної установи «Вінницька установа виконання покарань №1» від 29.11.2023 щодо засудженого [PERSON] ; листа відділу №3 у місті Вінниці Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 02.06.2023 щодо відмови [PERSON] в оформленні паспорта громадянина зразка 1993 року вперше, після досягнення 16 річного віку. Однак народження [PERSON] в с. Велика Шишівка Шахтарського району Донецької області; відбування покарання [PERSON] згідно з вироком Шахтарського міського суду Донецької області від 17.10.1978 у виді позбавлення волі терміном до 3 років позбавлення волі; відбування покарання [PERSON] згідно з вироком Шахтарського міського\~суду Донецької\~області від\~10.09.1992\~у виді\~позбавлення волі\~терміном 1\~рік 6\~місяців,\~а в\~подальшому згідно\~з вироком\~Судової колегії\~в кримінальних\~справах Донецького\~обласного суду\~від 30.07.1996\~та ухвалою\~Донецького обласного\~суду від\~30.07.2000\~у виді\~довічного позбавлення\~волі в\~тюрмі суворого\~режиму,\~тобто у\~період визначених\~дат,\~не є\~беззаперечним доказом\~проживання [PERSON] \~на території\~України на час проголошення незалежності України (24.08.1991) і на час набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991). В судовому засіданні було оглянуто матеріали особової справи засудженого [PERSON] , у якій відсутні будь-які належні докази, що підтверджують постійне проживання [PERSON] на території України на час проголошення незалежності України (24.08.1991) і на час набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991). Крім того, суд враховує, що згідно з інформацією відділу №3 у місті Вінниці Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 02.06.2023, до Староміського РВ у м. Вінниці УДМС України у Вінницькій області 13.08.2012 надходила заява про оформлення на ім`я [PERSON] паспорта громадянина України взамін втраченого. За розглядом вказаної заяви встановлено, що відповідно до обліків Шахтарського МВ ГУДМС України в Донецькій області на ім`я [PERSON] оформлявся паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1973 року серії [NUMBER] , орган, що видав - Шахтарський РВ УМВС в Донецькій області; дата видачі - 24.01.1977. Факт постійного проживання [PERSON] на території України на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) за вказаною адресою: [ADDRESS] не підтвердився. Відповідно до відмітки в господарській книзі місце проживання [PERSON] за вказаною адресою знято з реєстрації 26.01.1990. Оскільки, за результатами розгляду заяви про відновлення втраченого паспорта не було підтверджено належність [PERSON] до громадянства України, 13.10.2012 було відмовлено у оформлені паспорта громадянина України. Отже, сукупний аналіз наведеного вище свідчить про те, що письмовими доказами беззаперечно не підтверджено, що [PERSON] проживав на території України на час проголошення незалежності України (24.08.1991) і на час набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991), а тому суд вважає, що заявник не довів належним чином ті обставини, на які він посилається у поданій до суду заяві.

Outcome: dismissed