Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-10 00:00:00

21.08.2024 представник позивача за довіреністю - Афанасьєв Сергій Володимирович, звернувся до суду з вказаним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 12.09.2024, мотивуючи тим, що 12.03.2021 між ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» та Іноземним підприємством «Агро-Вільд Україна» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №245003/4093/0002355, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням, зокрема транспортним засобом марки «Volkswagen Tiguan», д.р.н. [NUMBER] . У відповідності до умов Договору страхування та ст. 92 Закону України «Про страхування» позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити страхове відшкодування. За змістом п.5.2 Договору страховим ризиком визнається, зокрема дорожньо - транспортна пригода. 18 липня 2021 року в місті Біла Церква Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участі двох транспортних засобів: автомобіля марки «Toyota Fortuner», д.р.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Volkswagen Tiguan», д.р.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . 18 липня 2021 року о 08:40 год в м. Біла Церква по бульвару Олександрійському, 66, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки «Toyota Fortuner», д.р.н. [NUMBER] , у стані алкогольного сп`яніння, не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, недотримався безпечної дистанції та інтервалу, у разі чого здійснив наїзд на транспортний засіб марки «Volkswagen Tiguan», д.н.з. [NUMBER] , який був припаркований на парковці поблизу магазину «Аврора». Внаслідок цього автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальної шкоди. [PERSON] порушив вимоги п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху. Відповідно Постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/9129/21 від 06.10.2021 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 cт. 124, ч. 1 cт. 130 КУпАП. Дана постанова набрала законної сили 18 жовтня 2021 року. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, застрахованому транспортному засобу марки «Volkswagen Tiguan», д.р.н. [NUMBER] , було завдано механічних ушкоджень. Відповідно до чого страхувальник зазнав матеріального збитку. 20 липня 2021 року потерпілий від ДТП, звернувся до страховика ПрАТ «СК «Уніка» із заявою №00444776 про подію з ознаками страхового випадку, згідно договору КАСКО №245003/4093/0002355. Для встановлення характеру та розміру шкоди, заподіяної власнику автомобіля марки «Volkswagen Tiguan», д.р.н. [NUMBER] , ПрАТ «СК«Уніка» замовлено проведення оцінки матеріального збитку у суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] . Відповідно до Звіту від 28.07.2021 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] , вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Volkswagen Tiguan», д.р.н. [NUMBER] , визначена за витратним підходом та складає 216575,86 грн. Вартість матеріального збитку, заподіяного власнику після аварійного пошкодження КТЗ марки «Volkswagen Tiguan», д.р.н. [NUMBER] , станом на 21.07.2021 становить 216575,86 грн. Відповідно до рахунку №СНС4426250-3 від 20.07.2021 ТОВ «АВТОДІМ АТЛАНТ-М», вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Volkswagen Tiguan», д.р.н. [NUMBER] , складає 176052,83 грн. Як вбачається зі страхового акту №00444776 від 27.07.2021, виконуючи взяті на себе зобов`язання по договору, страховиком - ПрАТ «СК «Уніка» прийнято рішення про визнання вказаної події страховим випадком та виплату страхового відшкодування у розмірі 176052,86 грн, шляхом безготівкового перерахування на рахунок ТОВ «АВТОДІМ АТЛАНТ-М», що підтверджується платіжним дорученням №236455 від 29 липня 2021 року. Таким чином, ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» виконало свої зобов`язання перед страхувальником, згідно умов Договору страхування. На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобіля марки «Toyota Fortuner», д.р.н. [NUMBER] , був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» №АР9722320 з лімітом відповідальності за шкоду життю та здоров`ю 260000,00 грн, за шкоду майну - 130000,00 грн, франшиза - 2600,00 грн. Отже, оскільки позивачем здійснено виплату страхового відшкодування, особою відповідальною за завдані збитки у межах, передбачених договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є страхова компанія винуватця ДТП, тому позивач 10.08.2021 звернувся до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» із заявою на виплату страхового відшкодування. 28 жовтня 2021 року, відповідно до платіжного доручення №20159, ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» перерахувало страхове відшкодування на рахунок ПрАТ «СК -Уніка» у розмірі 127400,00 грн, за вирахуванням франшизи. Таким чином ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» виконало свої зобов`язання, виплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі ліміту, визначеному у полісі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР9722320. Сума страхового відшкодування, що підлягає сплаті відповідачем розрахована наступним чином: загальна вартість відновлювального ремонту автомобілю марки «Volkswagen Tiguan», д.р.н. [NUMBER] , складає 176052,83грн, сума виплаченого страхового відшкодування ПрАТ «СК «Уніка» - 176052,83 грн, сума, відшкодована ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» - 127400,00 грн, тому, решта, що підлягає відшкодуванню безпосередньо відповідачем становить 48652,83грн. Таким чином, відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 108 Закону України «Про страхування» до ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» після виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту в межах фактичних витрат перейшло право вимоги до особи, відповідальної за шкоду в межах суми страхової виплати (страхового відшкодування), тобто до [PERSON] . У зв`язку з цим, просив у судовому порядку стягнути з [PERSON] , в порядку суброгації, на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка», у якості відшкодування завданої майнової шкоди, кошти у розмірі 48652,83 грн та сплачений судовий збір. 07.10.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 11.02.2025 судом постановлено ухвалу, якою у задоволенні клопотання, про зупинення провадження у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до [PERSON] , про відшкодування матеріальної шкоди, відмовлено. Представник позивача за довіреністю - Афанасьєв Сергій Володимирович у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 10.02.2025 подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести за відсутності представника позивача за наявними у справі матеріалами, зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі і просить їх задовольнити. Представник відповідача, адвокат Рашкова Валентина Володимирівна, у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 16.01.2025 подала до суду письмову заяву, у якій просила розгляд справи провести без участі відповідача та його представника. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Така підстава є юридичним фактом. Отже, завдання шкоди є підставою виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайнових правам фізичної або юридичної особа, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі, а по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню. Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності. Ст. 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Ст. 980 ЦК України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6, судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Ч. 1 ст. 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Ч. 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору, оренди, довіреності тощо). Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-ІV, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Згідно зі ст. 3 Закону №1961-IV, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст. 5 Закону №1961-ІV, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону № 1961-ІV). Судом встановлено, що 18 липня 2021 року о 08:40 год в м. Біла Церква по бульвару Олександрійському, 66, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки «Toyota Fortuner», д.р.н. [NUMBER] , у стані алкогольного сп`яніння, не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, недотримався безпечної дистанції та інтервалу, у разі чого здійснив наїзд на транспортний засіб марки «Volkswagen Tiguan», д.н.з. [NUMBER] , який був припаркований на парковці поблизу магазину «Аврора». Внаслідок цього автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальної шкоди. Вказаним, [PERSON] порушив вимоги п. 2.9 «а», 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ст. 124, 130 КУпАП. Зазначена дорожньо-транспортна пригода відбулась за участю автомобіля марки «Toyota Fortuner», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «Volkswagen Tiguan» д.р.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , що також підтверджується довідкою НПУ№3021200574992406 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 27-30) та не заперечується сторонами у справі. 06.10.2021 постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №357/9129/21, провадження №3/357/4710/21, яка набрала законної сили 18.10.2021 (а.с. 32-36), [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП, та згідно із ч. 2 ст. 36 КУпАП, застосовано адміністративне стягнення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З матеріалів справи вбачається, що ДТП сталася з вини відповідача, постанова про визнання [PERSON] винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124, 130 КУпАП набрала законної сили, а отже, саме [PERSON] , відповідно до положень ст.1188 ЦК України, зобов`язаний відшкодувати збитки, спричинені транспортному засобу марки «Volkswagen Tiguan» д.р.н. [NUMBER] . Відповідно до п.п. 9.1,9.2 ст. 9 Закону № 1961-IV страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Відповідно до ст. 28 Закону № 1961-IV, шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Згідно зі ст. 29 Закону №1961-IV, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Відповідно до п. 33.1. ст. 33 Закону №1961-IV, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний, зокрема, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Відповідно до п. 35.1. ст. 35 Закону №1961-IV, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. За вимогами п.36.1 ст.36 Закону №1961-IV страховик,

Outcome: approved