Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області, [PERSON] про визнання недійсним та скасування рішення. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилаються на те, що є власником 51/100 житлового будинку. Право власності позивач набула на підставі договору дарування, укладеного з [PERSON] . Крім того, на підставі приписів статті 120 ЗК України позивач вважає, що до неї перейшло також право власності на 51/100 земельної ділянки, на якій розміщений зазначений будинок. Іншим співвласником житлового будинку є [PERSON] , якому на праві спільної часткової власності належить 49/100 будинку на підставі договору дарування між [PERSON] та [PERSON] . Відповідач набув у власність та зареєстрував за собою 49/100 земельної ділянки. 19 лютого 2021 року в порядку приватизації земельної ділянки належній на праві спільної часткової власності земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 3222487201:01:010:0156 та проведено державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі. Рішенням Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області від 27 квітня 2021 року № 22/03/07 розглянуті матеріали технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі з кадастровим номером № 3222487201:01:010:0156 площею 0,1002 га в [ADDRESS] , затверджено технічну документацію із землеустрою, передано земельну ділянку [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,1002 га з кадастровим номером 3222487201:01:010:0156. 31 травня 2021 року право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за [PERSON] . При цьому, право спільної часткової власності на земельну ділянку позивача припинено не було. За таких обставин позивач переконана, що зазначеним судовим рішенням порушене її цивільне право з огляду на те, що видача земельної ділянки в особисту власність відповідачу порушує право спільної часткової власності позивача на зазначену земельну ділянку. Враховуючи наведене, позивачі просять суд: 1.визнати незаконним та скасувати рішення V сесії VIII скликання від 27 квітня 2021 року № 22/03/07 Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області в передачі 51/100 частини земельної ділянки з кадастровим номером 3222487201:01:010:0156 площею 0,1002 га в [ADDRESS] у власність [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 2.скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності [PERSON] щодо 51/100 частини земельної ділянки з кадастровим номером 3222487201:01:010:0156 площею 0,1002 га в [ADDRESS] номер запису про право власності 42228977 і припинити право власності [PERSON] щодо 51/100 частини земельної ділянки з кадастровим номером 3222487201:01:010:0156; 3.визнати за [PERSON] право власності на 51/11 частини земельної ділянки з кадастровим номером 3222487201:01:010:0156 площею 0,1002 га в [ADDRESS] ; 4.вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 травня 2022 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Правом на відзив інші учасники справи не скористалися. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від\~20 липня 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду. Іншою ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від\~20 липня 2023 року накладено арешт на земельну ділянку площею 0,1002 га, кадастровий номер 3222487201:01:010:0156 в [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] . У вересні 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого відповідач посилається на те, що не підлягає задоволенню позовна вимога про скасування рішення органу місцевого самоврядування, дію якого вичерпано його виконанням. Також відповідач зауважує, що для належного визнання права власності на частку у спільній частковій власності необхідно встановити в натурі, яка частина будинку належить позивачу. Крім того, відповідач зауважує, що позивач вже скористалася своїм правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки площею 0,0793 га, якої ніколи не було зв [ADDRESS] . За таких умов просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою від 04 вересня 2024 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити в позові в повному обсязі. Представник Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, причини неявки не повідомила. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд встановив, що 27 березня 2001 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, за змістом якого [PERSON] набула у власність 51/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, розташованій на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З. І. та зареєстровано в реєстрі за номером 1212. Відповідно до відмітки на копії договору право приватної власності [PERSON] на зазначені 51/100 частини житлового будинку зареєстровано 27 березня 2001 року. Відповідно до копії витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 21 грудня 2005\~року № 9363787 станом на дату видачі витягу [PERSON] належало на праві приватної часткової власності на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 1991 року 49/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] - 51/100 частини зазначеного домоволодіння на підставі договору дарування від 27 березня 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 1212. Відповідно до копії договору дарування 49/100 житлового будинку від 28 лютого 2006\~року [PERSON] подарував [PERSON] 49/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за номером 1-436. Право власності на зазначену частку у майні було зареєстроване 10 квітня 2006 року. За змістом довідки Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 25 квітня 2018 року № 4/127 за [PERSON] рахується земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0793 га за адресою: [ADDRESS] . Станом на 04 березня 2021 року відповідно до витягу № НВ-3222092242021 відомості про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку в Державному земельному кадастрі були відсутні. Рішенням від 27 квітня 2021 року № 22/03/07 Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області затвердила [PERSON] технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі з кадастровим номером 3222487201:01:010:0156 в [ADDRESS] , передано зазначену земельну ділянку у власність [PERSON] 25 січня 2021 року зареєстровано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,1002 га, кадастровий номер 3222487201:01:010:0156 в [ADDRESS] . 17 лютого 2023 року [PERSON] звернулася до Феодосіївського сільського голови П`янчука М. Л. з заявою про надання технічної документації на земельну ділянку в [ADDRESS] . Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до статті 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Під час ухвалення рішення на суд покладено обов`язок вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. У частині другій\~статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої\~статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті\~12 та частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частини п`ятої\~статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Частинами четвертою-шостою\~статті 81 ЦПК України встановлено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити\~ із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Між сторонами виникли правовідносини щодо частини земельної ділянки, на якій розташований успадкований сторонами на підставі спільної часткової власності житловий будинок з прибудинковими та господарськими спорудами. Відповідно до\~приписів пунктів\~1,\~2\~частини першої\~статті 11\~ЦК України\~цивільні права\~та обов`язки\~виникають із\~дій осіб,\~що передбачені\~актами цивільного\~законодавства,\~а також\~із дій\~осіб,\~що не\~передбачені цими\~актами,\~але за\~аналогією породжують\~цивільні права\~та обов`язки.\~ Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Аналізуючи спірні правовідносини на предмет порушення прав позивача та можливості поновлення її порушеного права у запропонований у позовній заяві спосіб, суду слід з`ясувати наявний обсяг прав та обов`язків, яким володіє позивач щодо предмета спору. Так у позовній заяві [PERSON] зазначає, що в порядку приватизації частини земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок, а розмір якої відповідає частці позивача у спірному будинковолодінні, дізналася про порушення її цивільного права, оскільки спірна земельна ділянка у повному розмірі була передана відповідачу, як іншому співвласнику будинку. Вважає, що право на частину спірної земельної ділянки у неї виникло внаслідок набуття у власність частки житлового будинку за договором дарування. Способи набуття права власності на землю громадянами визначені в статті 81 ЗК України у чинній редакції, за змістом якої громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до частини другої статті 120 ЗК України у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі. Так суд встановив, що позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності належить будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] набула право спільної часткової власності на спірний будинок у розмірі 51/100 на підставі договору дарування від 27 березня 2001 року. Відповідач [PERSON] набув право власності на іншу частку житлового будинку на підставі договору дарування 28\~лютого 2006 року. Отже, позивач набула право власності на частку будинковолодіння до набрання чинності ЗК України від 01 січня 2002 року. За змістом статті 30 ЗК України в редакції, чинній на час укладення зазначеного правочину позивачем, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Згідно з частиною першою\~статті 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Системний аналіз змісту наведених норм\~статті 120 ЗК України\~та\~статті 377 ЦК України\~дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 \~ \~ \~ \~, не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма\~статті 120 ЗК України\~закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Враховуючи зазначені норми, до позивача перейшло право (власності чи користування) на частку у праві власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок, в розмірі, який дорівнює частці у праві спільної часткової власності на спірний будинок. [PERSON] у позові стверджує, що була позбавлена можливості приватизувати належну їй частку земельної ділянки, виділеної під будівництво та обслуговування спірного будинку з огляду на те, що відповідачу орган місцевого самоврядування надав у приватну власність зазначену земельну ділянку в цілому, чим порушив її право власності на цю частку у праві власності на земельну ділянку. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просить суд поновити її порушене право шляхом визнання права власності на 51/100 земельної ділянки за нею та як наслідок скасувати рішення органу місцевого самоврядування, яким виділено у власність відповідачу земельну ділянку в цілому, та запис про право власності відповідача на зазначену земельну ділянку. Так суд встановив, що спірне домоволодіння, яке належить [PERSON] та [PERSON] на підставі права спільної часткової власності, знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 3222487201:01:010:0156 площею 0,1002 га в [ADDRESS] . Внаслідок зазначених обставин, набувши у спільну часткову власність спірне будинковолодіння, у [PERSON] та [PERSON] перейшло право на земельну ділянку у тому обсязі, в якому належало попереднім власникам. Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За змістом статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно зі статтею 392 ЦПК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, цивільне законодавство визначає право вирішення спорів щодо здійснення спільної часткової власності саме за ініціативою співвласника такого майна. Аналіз доказів в матеріалах справи не діє підстав для висновку, що земельна ділянка належала співвласникам [PERSON] та [PERSON] , які подарували частки у праві спільної часткової власності на спірне будинковолодіння [PERSON] та [PERSON] відповідно, на праві власності, а не на праві постійного користування. Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Водночас, за змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Враховуючи наведене, у запропонований позивачем спосіб вимагати поновлення порушеного права може саме співвласник майна, який довів наявність такого статусу у визначений законом спосіб.. В той же час [PERSON] не довела наявність у неї права власності на спірну земельну ділянку. Суд зауважує, що набуття у власність частки у спірному домоволодінні станом на дату такого набуття [PERSON] не означало безспірне набуття саме у власність земельної ділянки, на якій розташований будинок, у відповідному розмірі з огляду на особливості законодавства, чинного на час такого набуття, оскільки до обдарованого частка земельної ділянки переходила саме в тому вигляді, в якому належала попередньому власнику. Однак, належність спірної частки земельної ділянки дарувальнику на праві власності позивачем не доведена. А тому у задоволенні вимоги про визнання права власності на частку земельної ділянки слід відмовити. Водночас, суд зауважує, що з огляду на набуття у власність спірного будинковолодіння на праві спільної часткової власності позивачем та відповідачем за відсутності між ними угоди щодо порядку користування земельною ділянкою, на якій знаходиться будинок, одноособово у власність відповідачу є порушенням права позивача на користування належною їй часткою земельної ділянки та на реалізацію визначеного законом права на приватизацію належної їй земельної ділянки. Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За змістом частини першої статті 358 ЦК України \~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. В зв`язку\~з цим\~суд на\~підставі приписів\~статей 358\~ЦК України,\~120\~ЗК України\~визнає позовні вимоги про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність та про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обґрунтованими та такими, що підлягають задоволено. Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких умов з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі по 1 073,60 грн з кожного. Що стосується витрат, пов`язаних із розглядом справи на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою , включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). Як убачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів щодо витрат на правову допомогу. За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на правову допомогу з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial