Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-13 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з відповідача 10 150, 00 грн, в обґрунтування якого зазначила, що 09 березня 2021 року приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Я. В. вчинила виконавчий напис № 5774 про стягнення з позивача на користь ТОВ «ФК «Аланд» суму заборгованості за кредитним договором № L01.950.75010 від 28 листопада 2016 року у сумі 51 044, 66 грн. Личаківським районним судом м. Львова у справі № 463/10609/23 рішенням від 14 лютого 2024 року визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. На підставі виконавчого напису з позивача на користь відповідача було стягнуто 10 150, 00 грн у межах виконавчого провадження № [NUMBER], які розподілені наступним чином: 8 619, 08 грн - у рахунок погашення заборгованості перед стягувачем, 861, 92 грн - у рахунок погашення основної винагороди приватного виконавця, 669, 00 грн - у рахунок погашення витрат виконавчого провадження. Відповідач у справі не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 10 грудня 2024 року вказана позовна заява, на виконання ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2024 року, надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 16 грудня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 19 грудня 2024 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному порядку без виклику сторін у судове засідання. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 09 березня 2021 року приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Я. В. вчинила виконавчий напис № 5774 про стягнення з позивача на користь ТОВ «ФК «Аланд» суму заборгованості за кредитним договором № L01.950.75010 від 28 листопада 2016 року у сумі 51 044, 66 грн. Личаківським районним судом м. Львова у справі № 463/10609/23 рішенням від 14 лютого 2024 року, котре набрало законної сил 15 березня 2024 року, визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. На підставі виконавчого напису з позивача на користь відповідача було стягнуто 10 150, 00 грн у межах виконавчого провадження № [NUMBER], які розподілені наступним чином: 8 619, 08 грн - у рахунок погашення заборгованості перед стягувачем, 861, 92 грн - у рахунок погашення основної винагороди приватного виконавця, 669, 00 грн - у рахунок погашення витрат виконавчого провадження. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до частини другої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною третьою статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Вказана правові позиція, викладені у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Таким чином, оскільки підставою для набуття коштів відповідачем ТОВ «ФК «Аланд» був виконавчий напис № 5774 від 09 березня 2021 року, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, тому відпала сама підстава для набуття та утримання ним коштів у сумі 10 150, 00 грн, стягнутих з позивача у межах виконавчого провадження № [NUMBER] від 29 березня 2021 року. У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку, що позов про стягнення з ТОВ «ФК «Аланд» підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми 10 150, 00 грн, на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до ст.ст. 137, 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн за подання позовної заяви до суду та понесену витрати на правову допомогу у розмірі 2 240, 00 грн, і позов суд задовольняє, з відповідача підлягає стягненню вказана сума на користь позивача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved