Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що 03.09.2016 між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, в якому в них народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згодом сімейні відносини з відповідачкою почали погіршуватися, з липня 2022 року вони проживали окремо, після чого [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою де суд ухвалив рішення, щоб шлюб розірвати, що підтверджується рішенням № 462/1439/23 від 12.07.2023. Після розірвання шлюбу [PERSON] повністю припинила виконання своїх батьківських обов`язків. Вона не контактувала з дітьми, не вітала їх з днями народження, а її місцезнаходження залишається невідомим. Відповідачка усунулася від виховання дітей та виконання своїх батьківських обов`язків. Вона жодним чином не займається їхнім вихованням, не проводить час разом із дітьми. Місце проживання дітей відповідачці відомо і така не була позбавлена права їх провідувати. Вказане свідчить про фактичне вольове, свідоме небажання матері виконувати свої батьківські обов`язки щодо дітей, які покладені на неї законом, що дає правові підстави для позбавлення останньої батьківських прав відносно дітей. [PERSON] та [PERSON] постійно проживають зі своїм батьком [PERSON] , в якого і перебувають на утриманні. Нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками фактично принижує гідність дітей, а наявність людини, яка юридично має права матері, але фактично залишається чужою людиною, може у подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини, як з моральної, так і з правової точки зору. З врахуванням наведеного просить позов задоволити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 30.10.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачка у встановлений судом строк не надала до суду відзиву на позовну заяву, однак 22.01.2025р. скерувала до суду заяву, в якій просила суд розглядати сраву без неї, не заперечила проти позбавлення її батьківських прав, мотивуючи тим, що не має стабільної роботи та не має змоги займатись дітьми. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві, просять позов задовольнити. Додатково позивач зазначив, що донька [PERSON] планує виїжджати на навчання до Німеччини, позивач хоче її супроводжувати, однак у зв`язку із воєнним станом не має змоги безперешкодно перетинати державний кордон. Крім того, вказав, що відповідачка є громадянкою Росії, а тому це може негативно вплинути на дітей, так як діти можуть зазнати неприязного ставлення до себе. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час і місце судового засідання розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи Органу опіки та піклування ЗРА ЛМР підтримала поданий ними висновок, просила в задоволенні позову відмовити. Додатково вказала, що орган опіки та пілкування не вбачає за доцільне позбавляти відповідачку батьківських прав відносно дітей, оскільки комісією не було здобуто достатніх доказів, які б свідчили про її негативний вплив на дітей, так як були відсутні відомості щодо наявності у неї негативних звичок чи негативного впливу на дітей, їхня сім`я ніколи не перебувала на обліку. В судовому засіданні неповнолітня [PERSON] , [INFO] , пояснила, що до повномасштабного вторгнення жила разом із батьками та братом у м. Пологи Запорізької області. В подальшому вони разом переїхали до Львова, де разом проживали по [ADDRESS] . Близько року тому батьки розлучились, мама від них поїхала. Станом на сьогодні їй не відомо де вона проживає, мама не приїжджає, не телефонує, не цікавиться її життям. В судовому засіданні малолітній [PERSON] , [INFO] пояснив, що після початку війни він разом із батьками, бабцею та сестрою [PERSON] приїхали до Львова. До того в Пологах вони проживали разом. Мама не працювала, але займалась побутовими справами та виховувала їх зі сестрою. Мама близько року тому сказала, що дуже їх любить, однак змушена поїхати. З того часу вона до них не приїжджала та не телефонувала. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника третьої особи, дітей, дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного із батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці, виховання дитини повинно спрямовуватись на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, підготовку дитини до свідомого життя в суспільстві. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він - ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що з 03.09.2016 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Залізничного районного суду м. Львові від 12.07.2023 було розірвано /а.с. 13-15/. До укладення шлюбу в сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] /а.с. 9, 11/. 04.03.2009 відповідачка [PERSON] , [INFO] , отримала в ВГІРФО ГУМВС України в Запорізькій області посвідку на постійне проживання для іноземців та осіб без громадянства /а.с. 30/. Згідно довідок від 13.06.2022 та 11.07.2022 [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] мають статус внутрішньо переміщеної особи. Фактичне місце проживання/перебування зазначено: [ADDRESS] /а.с. 25-28/. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12.07.2023 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладений 03 вересня 2016 року у Пологівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про що у Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за № 30 /а.с. 13-15/ З довідки та акту ЛКП «Сигнівка» від 10.09.2024 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] проживає позивач [PERSON] з дітьми [PERSON] , 2008 р.н. та [PERSON] , 2013 р.н., а також з матір`ю позивача [PERSON] , 1946 р.н. /а.с. 16, 29/. Згідно довідки Відокремленого структурного підрозділу «Технологічний фаховий коледж» Національного університету «Львівська політехніка» №1164 від 31.08.2023 [PERSON] є студенткою 1 курсу денної форми навчання і навчається за спеціальністю: 122 комп`ютерні науки /а.с. 10/. Згідно характеристики студентки Відокремленого структурного підрозділу «Технологічний фаховий коледж» Національного університету «Львівська політехніка» [PERSON] , 2008 р.н., від 06.09.2024 батько [PERSON] приділяє належну увагу вихованню дочки. Постійно підтримує зв`язок з куратором, відвідує батьківські збори /а.с. 17/. Згідно характеристики учня 6-Б класу КУ «Пологівського ліцею №2» Пологівської міської ради Пологівського району Запорізької області [PERSON] , 2013 р.н., батько, [PERSON] , бере активну участь у житті дитини, допомагає в організації навчального процесу, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини, організовує правильне та різноманітне проведення вільного часу, слідкує за користуванням дитиною мережі Інтернет та інформаційною гігієною, забезпечує високий рівень навчання дитини /а.с. 18/. У зв`язку з тим, що відповідачка не виконує своїх батьківських обов`язків, не цікавиться дітьми, їхнім навчанням та не підтримує з ними будь-яких контактів, позивач просить позбавити її батьківських прав. 25 квітня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 296/7848/16-ц, провадження № 61-43695 св 18 (ЄДРСРУ № 81436601) досліджував питання практичного застосування відповідної правової норми стосовно позбавлення батьківських прав і прийшов до правового висновку: - ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. - більше того, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. В матеріалах справи міститься висновок Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] відносно неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , від 08.01.2025, згідно якого органом опіки та піклування встановлено, що оцінивши подані документи, пояснення батька, недостатність доводів [PERSON] , про те, що матір втратила інтерес до дітей та її поведінку відносно дітей неможливо змінити на краще, враховуючи інтереси неповнолітньої [PERSON] , [INFO] та малолітнього [PERSON] , [INFO] , рекомендації комісії з питань захисту прав дитини від 02.01.2025 (протокол № 1), орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] /а.с. 58-59/. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Під час розгляду даної справи судом встановлено, що відповідачка [PERSON] не несе жодної загрози життю, здоров`ю, моральному вихованню дітей, будь-якого негативного впливу з її сторони на дітей позвачем не доведено. Більше того, в матеріалах справи відсутні докази про притягнення її як матері до відповідальності за невиконання нею своїх батьківських обов`язків чи застосування до відповідачки будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що сторони до повномасштабного вторгнення проживали всі разом, разом виїхали з окупованої території та разом приїхали до Львова, стали на облік як внутрішньо-переміщені особи за однією адресою як одна сім`я. Вказане свідчить про те, що відповідачка за цей час не нехтувала своїми батьківськими обов`язками та не ухилялась від їх виконання. В судовому засіданні малолітній [PERSON] вказав, що бажає, щоб мати повернулась. Пояснив, що зі слів батька, останній звернувся до суду з даним позовом, бо "так буде легше з документами". Отже, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність підстав для застосування до відповідачки такої виключної міри як позбавлення батьківських прав по відношенню до її дітей. Позивачем не доведено та не надано суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення матері батьківських прав по відношенню до її дітей, так само як і доказів того, що спілкування дітей з матір`ю негативно впливає на їхній розвиток чи психо-емоційний стан. Суд критично оцінює покликання позивача на наявність у відповідачки громадянства Росії як на підставу негативного впливу на життя дітей, оскільки такі грунтуються виключно на його припущеннях. Суд також не бере до уваги покликання позивача на можливість отримання ним допомоги як одинокому батькові чи додаткового фінансування для ведення бізнесу у випадку задоволення позову, оскільки вказані види фінансової допомоги не є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав. Оцінюючи заяву [PERSON] про визнання позову, суд зазначає, що згідно постанови КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, зроблено висновок про неможливість батьків відмовитися від дитини. Суд указав, що відповідно до частин 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Тому заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Враховуючи викладені обставини, а також враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, а також те, що позивачем не доведено не бажання матері приймати участь у вихованні дітей, суд вважає позовні вимоги позивача про позбавлення [PERSON] батьківських прав такими, що не підлягають до задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed