Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , у якому просила визнати житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши у власність сторонам по частині вказаного житлового будинку (т. 1 а.с. 2-4). В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на те, що з 08 квітня 2002 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано рішенням суду від 16 серпня 2019 року. За період шлюбу, як вказує позивач, вони з відповідачем набули у спільну сумісну власність вищевказане майно, що є об`єктом поділу, яке зареєстроване за [PERSON] . Зі слів [PERSON] , зазначений житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами був придбаний під час шлюбу за спільні кошти сторін та кошти, які вона позичила у борг. Добровільно поділити майно відповідач відмовляється, тому [PERSON] звернулась з позовом до суду. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , третьої особи [PERSON] про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на частину майна, в якому просив (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог т. 1 а.с. 49-51, т. 2 а.с. 17): визнати трикімнатну квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на частину (ідеальна частка) квартири [ADDRESS] , припинивши право власності [PERSON] на квартиру. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилався на те, що 08 квітня 2002 року між ним та [PERSON] був зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням суду від 16 серпня 2019 року. Вказував, що в період шлюбу сторонами була придбана за договором купівлі-продажу квартира за адресою: [ADDRESS] . Кошти на придбання даної квартири у [PERSON] , з його слів, частково у нього були, так як він працював, частково подарувала йому його матір [PERSON] після продажу квартири 27\~листопада 2001 року в [ADDRESS] , які після продажу матір розділила між ним та сестрою [PERSON] . Зазначив, що всі кошти на спірну квартиру давав він і вони належали особисто йому, однак дружина сказала, щоб записати договір купівлі-продажу на її сина від першого шлюбу\~ [PERSON] , [INFO] , цьому [PERSON] будь-якого значення не надавав та не заперечував, так як сину на день укладення договору було три з половиною роки і купляли квартиру для спільного проживання сім`єю, а після придбання стали в ній проживати з двома дітьми. [PERSON] вказав, що в спірній квартирі він проживав і зареєстрований по даний час, однак після розлучення змушений був залишити житло, так як колишня дружина змінила замки і перестала впускати його в квартиру. [INFO] у сторін народилась дочка [PERSON] . Крім цього, в 2014 році сторони придбали житловий будинок в [ADDRESS] . Добровільно поділити майно [PERSON] відмовляється, тому [PERSON] просить задовольнити його зустрічну позовну заяву. Учасники справи в судове засідання 05 лютого 2025 року не з`явились, подавши відповідні заяви з проханням про розгляд справи у їх відсутності. Опитані в минулих судових засіданнях, пояснили таке. Представник позивача-відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позов [PERSON] з викладених у ньому підстав, проти зустрічного позову заперечив, вказавши, що спірна квартира належить [PERSON] та не є об`єктом спільного майна подружжя, а тому не може бути поділена між сторонами. Відповідач-позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в суді проти первісного позову заперечили та підтримали зустрічний позов з викладених у ньому підстав. Від третьої особи на стороні відповідача-позивача [PERSON] надійшла заява, в якій він просив справу слухати у його відсутності, проти позову [PERSON] заперечив. Заслухавши учасників справи, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а в зустрічному позові [PERSON] слід відмовити, виходячи з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. В силу ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (постанова ВС від 25.07.2018 № 308/11958/14-ц). Верховний Суд в постанові від 08.03.2023 № 307/2148/16-ц виходив із того, що у правовідносинах про поділ майна подружжя предметом доведення є факт перебування сторін у шлюбі та набуття ними спірного майна у період шлюбу, спільність набуття якого презюмується сімейним законодавством, а спростування такої презумпції та доведення такого спростування про набуття спірного майна за особисті кошти покладено на відповідача на підставі закону, який має доводити належними та достовірними доказами з дотриманням вимог диспозитивності цивільного процесу саме в тому процесі, в якому вирішуються такі вимоги за участі іншої сторони цього процесу, право якої щодо такого майна ґрунтується саме на такій презумпції та яка має можливість заперечувати такі спростування у визначений процесуальним законом спосіб. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване (постанова ВС від 01.04.2020 № 462/518/18). Отже, за загальним правилом будь-яке майно, за виключенням майна, яке є особистою приватною власністю одного з подружжя або набуте за його особисті кошти, належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як виняток, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. (ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України). Судом встановлені такі обставини. [PERSON] та [PERSON] з 08 квітня 2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 16 серпня 2019 року (т. 1 а.с. 6-7). За час перебування в шлюбі сторони придбали за договором купівлі-продажу від 01\~серпня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Волочиського районного нотаріального округу Яковлєвою С.Л. за реєстровим номером 945, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, кадастровий номер 6820984200:01:001:0039. Право власності на житловий будинок зареєстроване за [PERSON] (т. 1 а.с. 8-11). Відповідно до п. 13 вказаного договору, на придбання житлового будинку та укладення договору купівлі-продажу одержано згоду дружини покупця [PERSON] , викладену у формі заяви, підпис на якій засвідчено нотаріально і зареєстровано в реєстрі для вчинення нотаріальних дій 01 серпня 2014 року під реєстраційним № 943. Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи № 3005/3006/21-26 від 28 грудня 2023 року ринкова вартість житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , становить 170\~311 грн. (т. 1 а.с. 121-135). Отже, вказане майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними. Щодо предмету\~зустрічної позовної\~заяви -квартири\~ [ADDRESS] слід зазначити таке. За договором купівлі-продажу від 17 травня 2002 року, посвідченим державним нотаріусом Волочиської державної нотаріальної контори Гадайчук Є.А. за реєстровим номером 1803, [PERSON] (на даний час - [PERSON] ), діюча від імені неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , придбала квартиру [ADDRESS] . Продаж квартири здійснено за 22\~140 грн. (т. 1 а.с. 56-59). Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи № 3005/3006/21-26 від 28 грудня 2023 року ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 1\~198 925 грн. (т. 1 а.с. 121-135). За вказаним договором купівлі-продажу квартира придбана не кимось із сторін справи як одним із подружжя, а неповнолітнім [PERSON] (сином позивача-відповідача від першого шлюбу), від імені якого діяла його законний представник матір [PERSON] . Отже, власником спірної квартири є [PERSON] , та суд не вбачає підстав для визнання цієї квартири об`єктом спільного сумісного майна подружжя. Посилання [PERSON] на факт придбання квартири за його особисті кошти належними та допустимими доказами в судовому засіданні не підтверджено, адже факт отримання заробітної плати [PERSON] та факт продажу його родичами іншої квартири не є прямими доказами внесення [PERSON] особистих коштів за спірну квартиру. Відтак, зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає за недоведеністю обґрунтованості заявлених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved