Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-16 00:00:00

У червні 2024 року до суду звернулася [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання. В обґрунтування позову вказувала, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2003 року. Від даного шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] , яка на даний час вже є повнолітньою, та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З лютого 2022 року сторони проживають окремо і спільного господарства не ведуть. Повнолітня донька та неповнолітній син проживають разом з матір`ю, коштів на їх утримання відповідач не надає. Повнолітня [PERSON] навчається з 01.09.2022 року у Кременчуцькому національному університеті ім. Остроградського, строк закінчення навчання 30.06.2026 року, джерела доходів не має. Зазначає, що відповідач є здоровою та працездатною людиною, інших осіб на утриманні не має, тому має можливість сплачувати аліменти на їх спільних дітей. Просила стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання повнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , яка продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати звернення до суду та до дати закінчення навчання та на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді від 02 липня 2024 року відкрито провадження у справі, залучено по справі учасників, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження. 24 грудня 2024 року до суду від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів. У судове засідання позивач та її представник не прибули. Просили справу розглядати без їх участі, позов підтримали, просили задовольнити. Відповідач у судове засідання не прибув повторно з невідомих суду причин, був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Не скористався своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі сторін, представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних доказів та ухвалити заочне рішення. Ухвалою суду від 17 лютого 2025 року постановлено про заочний розгляд справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступне. Як було встановлено судом та постає з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 26 червня 2024 року (справа № 524/2690/24, провадження № 2/524/1509/24). Рішення набрало законної сили 25.07.2024 року. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , яка на даний час вже є повнолітньою, та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтва про їх народження (а.с. 6,9). В зазначених свідоцтвах про народження [PERSON] та [PERSON] батьками записані [PERSON] та [PERSON] . 07 вересня 2024 року [PERSON] уклав шлюбу з [PERSON] , остання взяла прізвище чоловіка [PERSON] . Даний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 07.09.20024 року. Згідно інформаційної довідки з Реєстру Кременчуцької територіальної громади від 29.10.2024 року, повнолітня [PERSON] , [INFO] зареєстрована з 20.10.2004 року разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , неповнолітній син [PERSON] , [INFO] зареєстрований з 07.10.2016 року з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Із наданого стороною позивач Акту про фактичне проживання від 10.06.2024 року підтверджено в присутності свідків, що неповнолітній син [PERSON] фактично проживає разом з матір`ю без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При цьому, Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. ст. 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 181 СК України визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. В даному випадку, із позовом про стягнення аліментів звернулась позивач і як вбачається з позовної заяви, саме з нею проживає неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , а тому вона має право обирати спосіб стягнення аліментів. Позивач визначила необхідність стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до вимог ст. 182 СК України визначено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. При цьому, цей розмір має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Відповідач [PERSON] , батько дітей, є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду надано не було, інших утриманців та соціальних зобов`язань, що в сутності впливає на матеріальне становище, також суду не надано, крім того відповідач не скористався правом подати докази на спростування заявлених вимог. З врахуванням наведеного, суд вважає необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини визначений позивачем розмір аліментів в 1/4 частину з усіх видів його заробітку (доходу). Однак, їх розмір, суд вважає має бути не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 12.06.2024 року, у відповідності до ч. 1 ст. 191 СК України, і до досягнення дитиною повноліття, що є достатнім розміром. Таким чином, позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] є студенткою 3 курсу факультету права, гуманітарних і соціальних наук Кременчуцького національного університету імені Михайла Остроградського, заочної форми навчання, термін навчання з 19.09.2022 року по 30.06.2026 року, що підтверджується копією довідки № 447 від 20.12.2024 року. За нормою статті 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Згідно зі статтею 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі № 346/103/17, провадження № 61-20178св18. Вказані обставини враховані судом при визначенні розміру аліментів відповідно до ст. 182 СК України. Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. При визначенні розміру аліментів на утримання повнолітньої дитини, суд враховує, що [PERSON] проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, навчається у Кременчуцькому національному університеті імені Михайла Остроградського на заочній формі навчання, не працює та не отримує самостійний дохід, отже потребує матеріальної допомоги на своє утримання на час навчання. У свою чергу, відповідач не надав докази, які мали підтвердити той факт, що повнолітня донька отримує матеріальну допомогу від батька та він приймає участь у додаткових витратах на неї. Крім того, суд також враховує, що наявність інших утриманців у відповідача не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів за відсутності офіційних доказів, які мали підтвердити матеріальне становище відповідача та його неспроможність виконувати зобов`язання по утриманню дітей. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Даних про наявність на утриманні відповідача інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім`ї суду не надано. Вирішуючи питання визначення розміру аліментів, суд доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. З відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 12.06.2024 року і до закінчення [PERSON] навчання, тобто до 30.06.2026 року включно. Щодо визначення розміру аліментів не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, або прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, то суд звертає увагу, що такий розмір застосовується виключно для неповнолітньої дитини, якою повнолітня [PERSON] , 2004 р.н., в силу СК України, такою вже не є. Чинне законодавство України не встановлює обов`язку присуджувати розмір аліментів з урахуванням прожиткового мінімуму. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частковому задоволенню. Суд враховує, що відповідно до вимог ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів. Таким чином, відповідно ст. 141 ЦПК України, п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» суд покладає на відповідача судові витрати зі сплати судового збору. Сторони не заявляли про понесення інших судових витрат. Справа розглянута в межах заявлених позовних вимог та наданих учасниками справи доказів.

Outcome: partial