Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

Позивач ТОВ «Коллект Центр» через свого представника звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.08.2021 року між ТОВ «Маніфою» та [PERSON] було укладено договір позики №2998374, відповідно до якого відповідачу було надано кошти в розмірі 12000 грн. зі сплатою процентів за користування позикою. 29.12.2021 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір факторингу № №29/12-2021, за яким товариство набуло права грошової вимоги до відповідача. В свою чергу, на підставі договору про відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року вказане право вимоги до [PERSON] за договором позики перейшло до позивача. Відповідач належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань. Заборгованість останнього становить 30104 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, а також суму понесених судових витрат. Ухвалою судді від 05.11.2024 року постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. 05.12.2024 року на адресу суду надійшов відзив відповідача, в якому останній заперечив позовні вимоги. Зазначив, що позивач не навів факту набуття права вимоги за вказаними договорами, не надав доказів підписування вказаних договорів саме відповідачем та видачі йому спірних коштів. Зазначив, що розрахунок наданий позивачем не може бути належним доказом у справі (проценти нараховані поза межами строку на який видана позика). Крім того, вказує про неспівмірність заявлених витрат на правову допомогу із складністю справи та часом, затраченим на підготовку справ даної категорії. 09.12.2024 року на адресу суду від сторони позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача вказує, що договір позики укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. 3, п. 12 ст. 11, ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 ЦК України. Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заяви про надання (отримання) позики на сайті позикодавця, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, позикодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі, встановленому договором. З анкети клієнта також вбачається, що ідентифікація також здійснювалась за допомогою BankID НБУ. СМС-повідомлення надходило на номер телефону, зазначений відповідачем у заявці на отримання кредиту. Доказів того, що вказаний номер не належить відповідачу матеріали справи не містять. Враховуючи, що ТОВ «МАНІФОЮ» не є банком або відповідною фінансовою установою, яка має право здійснювати грошові перекази, відповідна операція була здійснена ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення» на підставі укладеного між сторонами договору. Даний договір є частиною господарської діяльності товариства. Дана обставина підтверджується листом ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення», згідно якого 20.08.2021 року о 19:09:38 здійснено 1 успішний переказ грошових коштів на карту [NUMBER] , яка вказана позичальником в ІТС кредитора, у сумі 12 000,00 грн. Крім того, відповідач частково сплачував заборгованість та підписав додаткову угоду, що свідчить про визнання факту отримання кредитних коштів. Нарахування відсотків здійснювалось в межах строку кредитування, визначеного та погодженого сторонами договору. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду від жодної із сторін не надходило, а тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, дійшов наступних висновків. Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст.\~526,\~527,\~530, 611,\~651,\~1048,\~1050,\~1054 ЦК України. Судом встановлено, що 20.08.2021 року між ТОВ «Маніфою» та [PERSON] було укладено договір позики №2998374, відповідно до якого відповідачу було надано кошти в розмірі 12000 грн. зі сплатою процентів за користування позикою (а.с.7-21). Договір позики укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача. Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заяви про надання (отримання) позики на сайті позикодавця, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, позикодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі, встановленому договором. Ідентифікація здійснювалася в ІТС, яке належить первісному кредитору. Будь-яких доказів того, що персональні дані відповідача (паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки фізичної особи-платника податків, номер телефону, банківська картка) були використані для укладення Договору від його імені, відповідачем не надані. Крім того, з анкети клієнта вбачається, що ідентифікація також здійснювалась за допомогою BankID НБУ. СМС-повідомлення надходило на номер телефону, зазначений відповідачем у заявці на отримання кредиту. Доказів того, що вказаний номер не належить відповідачу матеріали справи не містять. Відповідно до п. 2.6 Договору позика надається позичальнику шляхом безготівкового переказу на рахунок банківської картки, зареєстрованої Позичальником для цієї цілі в Особистому кабінеті на веб-сайті Товариства протягом 3 (трьох робочих) днів з дати підписання Договору. Враховуючи, що ТОВ «МАНІФОЮ» не є банком або відповідною фінансовою установою, яка має право здійснювати грошові перекази, відповідна операція була здійснена ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення» на підставі укладеного між сторонами договору. Даний договір є частиною господарської діяльності товариства. Вказана обставина підтверджується листом ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення», згідно якого 20.08.2021 року о 19:09:38 здійснено 1 успішний переказ грошових коштів на карту [NUMBER] , яка вказана позичальником в ІТС кредитора, у сумі 12 000,00 грн. (а.с.20). Твердження відповідача щодо відсутності доказів зарахування коштів на його картку спростовуються відомостями з АТ «Універсал Банк» (надано на ухвалу суду про витребування доказів від 14.01.2025 року). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За приписами ч.1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагається. Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України або ГК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом, аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису (при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або сім-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору. Доводи відповідача на безпідставність вимог позивача через відсутність підписаного відповідачем договору про надання коштів у позику, суд вважає неспроможними, оскільки усі істотні умови договору, підписані відповідачем електронним підписом. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст.8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»). 29.12.2021 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір факторингу № №29/12-2021, за яким товариство набуло права грошової вимоги до відповідача (а.с. 25-30). В свою чергу, на підставі договору про відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року вказане право вимоги до [PERSON] за договором позики перейшло до позивача (а.с.31-37). Згідно з п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст.ст. 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Суд зауважує, що у матеріалах справи відсутні докази про те, що договір відступлення права вимоги, відповідно до якого позивач набув право вимоги до відповідача, оспорюються або визнаний у встановленому порядку недійсним. Відтак, ТОВ «Коллект Центр» наділено правом грошової вимоги до відповідача. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Непогашення відповідачем заборгованості за кредитним договором свідчить про порушення ним його умов, а також вимог ст. 525 ЦК України, які встановлюють неприпустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язань. Стаття 1050 ЦК України встановлює, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно умов договору сума позики становить 12000 грн., позика надається строком на 30 днів до 19.09.2021 року. Відповідно до графіку платежів за договором, заборгованість [PERSON] за вказаним договором мала бути сплачена 19.09.2021 в розмірі 15940,20 грн. з яких: 12000 грн. - позика, 3940,20 грн. проценти за користування (а.с.11-12). З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором позики вбачається, що загальна сума боргу відповідача складає 30104 грн. (5500,17 грн. позика, 24603,83 грн. заборговані за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги)(а.с. 22-24). Суд зазначає, що умови кредитного договору щодо нарахування процентів за договором (розділ 3) є суперечливими, так як пунктами 2.3.4 цього договору чітко визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику та проценти за користування кредитом 19.09.2021 року та не вказано іншої умови. Крім того, належних доказів того, що відповідач як позичальник вчинив певні дії, які б об`єктивно свідчили б про його добру волю і бажання здійснити пролонгацію договору, до матеріалів позову не додано. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, за умовами договору позики сторони погодили строк його дії до 19.09.2021 року, тому, починаючи із зазначеної дати, позикодавець не мав права нараховувати проценти за користування кредитом. Аналіз копії відомості про нарахування та погашення заборгованості за цим договором свідчить про те, що заборгованість за відсотками нараховувалася поза межами строку дії договору. Разом із тим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12. Тобто, право ТОВ «Маніфою» нараховувати відсотки за користування позикою припинилося зі спливом строку дії договору 19.09.2021 року, а тому, починаючи із зазначеної дати, нарахування процентів за користування позикою не відповідає вимогам закону. За таких обставин суд дійшов висновку, що із відповідача підлягає стягненню саме узгоджений сторонами договору позики розмір процентів 7164 грн. (процентна ставка 1,99 % за кожен день користування позикою). З матеріалів справи також вбачається, зо відповідачем 22.08.2021 року здійснено погашення заборгованості у розмірі 6499,83 грн. (а.с.22). Відтак, сума заборгованості за тілом кредиту складає 5500,17 грн. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову у розмірі 12664,17 грн. (5500,17 грн. + 7164 грн.). Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог у розмірі 1273,82 грн. (3028 грн. х 12664,17 грн. / 30104 грн.). Іншими витратами є зокрема витрати на професійну правничу допомогу ( п. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України). На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надані копії: договору № 01-07/2023 про надання правової допомоги від 01.07.2024 року між ТОВ «Коллект Центр» (як клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс», відповідно до якого адвокатське об`єднання бере на себе обов`язки надавати юридичну допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним договором; прайс-лист Адвокатського об`єднання «Лігал Ассістанс», заявка ТОВ «Коллект Центр» про надання юридичної допомоги № 365 від 14.08.2024 року, з якої вбачається, що позивач та адвокатське об`єднання погодили надання позивачу юридичних послуг по супроводу примусового стягнення заборгованості з [PERSON] ; витягу з Акта № 1 про надання юридичної допомоги (надання усної консультації з вивченням документів ціною 3000,00 грн.; складення позову та подача його до суду 6000 грн.). При розгляді питання щодо розміру витрат на правову допомогу які підлягають стягненню в даній справі, суд враховує, що було подано позовну заяву в якій окремим пунктом зазначено про проведення розгляду у відсутність представника позивача. Суд наголошує, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial