Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до Подільського районного суду міста Києва із вказаною заявою, зазначивши, що вона перебувала із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє дітей - дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Протягом останніх десяти років [PERSON] відносився до заявниці грубо і неприпустимо, ображав її нецензурною лайкою та непристойними жестами у присутності дітей, що призвело до розірвання їхнього шлюбу. Підставою для розлучення стало не тільки психологічне насильство [PERSON] над заявницею, але й попередження його негативного випливу на виховання їхнього молодшого сина [PERSON] , як це було зі старшою дочкою [PERSON] , поведінка якої у її підлітковий період значно зіпсувалася, стала негативною та проблемною внаслідок неправильного виховання з боку [PERSON] . Після звернення заявниці до суду з позовом про розірвання шлюбу [PERSON] подав позов про спільну сумісну опіку над сином, однак це ним було зроблено з метою ухилення від сплати аліментів на утримання сина. При цьому старшій дочці він постійно надає матеріальну допомогу та активно приймає участь у її житті, що негативно впливає на психічний стан молодшого сина. [PERSON] постійно маніпулює сином, схиляючи його на свою сторону за допомогою подарунків та спільних відпочинків, під час яких він дозволяє дитині вживати шкідливу їжу та напої, а сам вживає алкогольні напої. 28.08.2024 опікунська рада Подільської РДА у м. Києві прийняла рішення про доцільність визначення місця проживання їхнього малолітнього сина [PERSON] з матір`ю, однак такий висновок [PERSON] не влаштовує, у зв`язку з чим він і звернувся до суду з позовом про спільну сумісну опіку над сином. Заявниця категорично проти спільного проживання дитини з батьком, стверджуючи, що останній є психічно нездоровою людиною, страждає на хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого не здатний усвідомлювати значення свої дій та керувати ними, а діти для нього є лише засобом для досягнення його основних меркантильних цілей - не сплачувати аліменти сину та забрати у заявниці належну їй однокімнатну квартиру, шляхом фальсифікації доказів у суді. На підтвердження фактів вчинення [PERSON] домашнього насильства заявниця надала до суду аудіо- та відеозаписи, а також висновок психолога, складений за результатами обстеження малолітнього [PERSON] . Із урахуванням наведеного, з метою захисту малолітнього сина від [PERSON] , заявниця просить суд видати обмежувальний припис відносно [PERSON] , яким заборонити йому будь-яке спілкування, у тому числі й телефонне, з малолітнім сином [PERSON] строком на шість місяців, а також направити кривдника [PERSON] на корекційну програму для кривдників, які вчиняють домашнє насильство. Ухвалою суду від 17.09.2024 заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами окремого провадження. 18.09.2024 до суду надійшли письмові пояснення від представника [PERSON] - адвоката Патрик Г.Г., у яких вона просить відмовити у задоволенні вимоги заявниці, вказуючи на їх безпідставність та необґрунтованість, надавши до суду відповідні докази на спростування заявлених вимог. 19.09.2024 заявницею [PERSON] подано до суду заяву про відвід головуючого судді, а представником [PERSON]. - додаткові пояснення по справі. Ухвалою суду від 19.09.2024 у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді відмовлено. 01.10.2024 [PERSON] надала до суду письмові пояснення. У судовому засіданні 01.10.2024 протокольною ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви представника заявниці про допит малолітнього сина сторін [PERSON] та психолога [PERSON] . У судовому засіданні 15.10.2024 представник заявниці - адвокат Миронова Н.О. заявила відвід головуючому судді, яку протокольною ухвалою суду було залишено без розгляду. 11.11.2024 представниками заявниці Мироновою Н.О. та [PERSON]. подано заяву про відвід головуючому судді, яку згідно з ухвалою суду від 12.11.2024 визнано необґрунтованою та передано для вирішення іншим суддею, визначеним в порядку ст. 33 ЦПК України. Згідно з ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 14.11.2024 у задоволенні заяви про відвід судді відмовлено. У судовому засіданні 27.11.2024 протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника заявниці про допит в якості свідка психолога [PERSON] 03.02.2025 заявницею надано до суду письмові пояснення щодо домашнього насильства [PERSON] . У судовому засіданні заявниця та її представник підтримали заяву та просили її задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у заяві та письмових поясненнях, наданих ними в ході судового розгляду. Представники заінтересованої особи щодо задоволення заяви заперечили, вказуючи на безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Заслухавши пояснення учасників справи та показання свідка, дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них є двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, старша дочка має власну сім`ю та проживає окремо від батьків, молодший син проживає разом з матір`ю. Встановлено також, що після припинення спільного проживання та розірвання шлюбу між сторонами наявний спір щодо участі батьків у вихованні та утриманні їхнього малолітнього сина. Зокрема, на час звернення заявниці із даною заявою до суду у провадженні Подільського районного суду міста Києва перебувала справа №758/5064/24 за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини, усунення перешкод у спілкування з дитиною, встановлення спільної фізичної опіки батьків щодо дитини. Як з`ясовано судом в ході судового розгляду, заявниця [PERSON] стверджує про наявність підстав для видачі обмежувального припису відносно [PERSON] , вказуючи на вчинення ним домашнього насильства як відносно неї, так і відносно їхнього малолітнього сина [PERSON] . Вирішуючи обґрунтованість доводів заявниці та її представників, на які вони посилаються як на підставу заявлених вимог, а також наявність підстав для видачі обмежувального припису в цілому, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана: 1) особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»; 2) особою, яка постраждала від насильства за ознакою статі, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків»; 3) батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків»; 4) опікуном, органом опіки та піклування в інтересах недієздатної особи, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків». За змістом статті першої Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон): - домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь (п. 3 ч. 1); - економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру (п. 4 ч. 1); - психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (п. 14 ч. 1); - сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності (п. 15 ч. 1); - фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (п. 17 ч. 1). Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону однією із засад запобігання та протидії домашньому насильству є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до п.п. 7, 8 ч. 1 ст. 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Особа, яка постраждала від домашнього насильства це особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21.11.2018 (касаційне провадження №61-19328св18) в результаті перегляду справи №756/2072/18. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №404/5203/19 (провадження №61-22539св19), законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішенні такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущень необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Сам по собі факт не притягнення особи до юридичної відповідальності не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявника. Згідно з визнаними Україною міжнародними стандартами насильство в сім`ї виступає грубим порушенням прав людини і посягає на основні соціальні цінності життя людини, честь та гідність, недоторканність та безпеку, власність та приватне життя, а також на право дітей на виховання у сімейному середовищі. В силу вимог частини другої ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом прав спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкуватися з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Частиною третьою даної статті визначено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Суд під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів як заявника, так і осіб, відносно яких заявник просить видати обмежувальний припис, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди також мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 12.04.2022 у справі №753/4405/20, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як випливає із змісту ст. 350-4 ЦПК України особа, яка звертається до суду із заявою про видачу обмежувального припису, повинна зазначити обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та надати докази, що їх підтверджують (за наявності). У разі неможливості надати докази, до заяви може бути додано клопотання про їх витребування. Докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника. На підтвердження своїх вимог заявниця [PERSON] посилається на матеріали аудіо- та відеозаписів, наданих нею на флешносії до суду. Дослідивши такі записи, суд констатує відсутність на них інформації, яка б свідчила про факти вчинення будь-якого виду насильства з боку [PERSON] як відносно заявниці, так і відносно їхнього малолітнього сина. Так, на одному із відеозаписів зафіксовано як [PERSON] , лежачи на підлозі у квартирі, відповідає на зауваження, які йому робить [PERSON] (судячи із голосу, який чути на відео), а їхній син при цьому спокійно сидить поруч із батьком. Будь-яких проявів насильства, у тому числі словесних образ, погроз чи інших проявів психологічного насильства з боку [PERSON] на відео на зафіксовано. Що стосується іншого відеозапису, наданого заявницею, то суд його оцінює критично, оскільки на ньому чітко не зафіксовано між ким саме ведеться розмова та не видно жодної із осіб, між якими триває розмова по телефону. За клопотанням представника заінтересованої особи судом також було допитано в якості свідка психолога [PERSON] , висновок якої був наданий заявницею в якості доказу до суду. Із показань свідка судом встановлено, що вона проводила тривале (близько двох місяців) психологічне обстеження малолітнього [PERSON] за зверненням його матері [PERSON] , за результатами якого 04.07.2024 склала відповідний висновок. Під час обстеження нею було встановлено, що дитина зазнала систематичного маніпулятивного впливу з боку батька та у неї сформувалася викривлена система цінностей внаслідок його виховного впливу. Разом із цим, свідок вказала, що протягом обстеження [PERSON] він жодного разу не сказав, що батько його вдарив чи піддавав насильству. Свідок також підтвердила, що особисто з [PERSON] вона не бачилася та жодних обстежень щодо нього вона не проводила. Вона лише декілька разів була свідком телефонних розмов батька із сином у той час, коли він був у неї на прийомі. Фактів насильства у будь-якому його прояві з боку [PERSON] відносно його сина [PERSON] свідок не підтвердила. Вивчивши зміст висновку, складеного спеціалістом-психологом [PERSON] 04.07.2024 за результатами психологічного обстеження малолітнього [PERSON] , суд також констатує, що такий висновок не містить відомостей, які б підтверджували факт вчинення будь-якого із видів домашнього насильства з боку [PERSON] . Так, у висновку, зокрема, зазначено, що аналіз результатів дослідження ставлення [PERSON] до кожного з батьків, а також до інших членів родини за допомогою використаних психологом методів та методик показав, що соціально-підтримуюче оточення для [PERSON] створює його матір [PERSON] . У ставленні [PERSON] до батьків немає специфічних психологічних особливостей, що обумовлено обмеженістю і специфічністю його емоційного розвитку, який відбувався за відсутності узгодженості позицій батьків у виховному процесі (єдності їх вимог). Поведінка [PERSON] стала для [PERSON] зразком для наслідування, формування в останнього неадекватних соціальних установок, які перешкоджають успішній соціалізації дитини. Водночас, у висновку зазначено, що у [PERSON] не виявлено ознак формування негативної думи про [PERSON] . Оцінивши вказані вище докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявниця не надала доказів, на підставі яких можна зробити висновки про наявність ризиків вчинення заінтересованою особою [PERSON] домашнього насильства у будь-якому його прояві та/або продовження його в майбутньому, що, у свою чергу, свідчить про відсутність обставин, із якими закон пов`язує можливість видачі обмежувального припису. Крім того, судом проаналізовано докази, надані представниками [PERSON] на спростування доводів заявниці. Як вбачається із відповіді Подільського УП ГУНП у м. Києві за результатами розгляду звернення [PERSON] щодо факту звернення його колишньої дружини від 08.05.2024 за фактом вчинення відносно неї домашнього насильства, під час вивчення таких матеріалів слідчим відділом не було виявлено підстав для внесення інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Факт вчинення [PERSON] домашнього насильства не знайшов підтвердження у зв`язку з відсутністю беззаперечних доказів на підтвердження протиправних дій. Крім того, згідно з довідкою, складеною 10.07.2024 інспектором СПДН ВП Подільського УП ГУНП у м. Києві ст. лейтенантом поліції В.Стеценко за результатами розгляду звернення [PERSON] від 24.06.2024 про вчинення домашнього насильства, таке звернення теж не містило ознак кримінального правопорушення, оскільки факт вчинення домашнього насильства [PERSON] не підтвердився. Із вказаної довідки вбачається, що інспектором було проведено оцінку ризиків вчинення домашнього насильства. За результатами проведеної оцінки ризиків за наслідком опитування постраждалої особи та отримання від неї відповідей на 27 запитань окремо вказано, що [PERSON] турбує те, що її колишній чоловік [PERSON] «активно тисне щодо питання встановлення спільної фізичної опіки відносно дитини», та вказано зауваження поліцейського щодо будь-яких інших чинників/обставин, які підвищують/знижують рівень загрози життю чи здоров`ю постраждалої особи, а саме: що між колишнім подружжям ( [PERSON] ) наявними є напружені стосунки, що супроводжуються питанням розірвання шлюбу, стягненням аліментів, питання встановлення спільної опіки та визначення місця проживання дитини та зроблено висновок про низькій рівень небезпеки щодо заявниці. Окремо було з`ясовано, що колишнє подружжя підтримує напружені стосунки, що супроводжуються окремими питаннями, які стосуються розірвання шлюбу, стягнення аліментів, поділу майна та ключового питання про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, встановлення спільної опіки та визначення місця проживання дитини згідно графіку, таким чином мають місце взаємовідносини між колишнім подружжям, які характеризуються наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруженням і крайнім загостренням побутових суперечностей, що призводять до того, що або колишній чоловік, або колишня дружина намагаються зайняти позицію, несумісну з інтересами іншої сторони. У свою чергу батьки сприяють повноцінному розвитку малолітнього сина [PERSON] , а саме: виділяють грошові кошти на послуги медичного обслуговування, належного відпочинку сина, а також здійснюють заходи щодо належного виховання сина. Також зазначено, що зважаючи на з`ясовані обставини, подія не містить і ознак ст. 173-2 КУпАП. Сам лише факт наявності між колишнім подружжям конфліктної ситуації не може свідчити про вчинення [PERSON] домашнього насильства у розумінні вимог ст. 173-2 КУПАП та ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Таким чином, належних та допустимих доказів, які б вказували як на факт вчинення [PERSON] домашнього насильства, так і на факт притягнення його до юридичної відповідальності за такі діяння, матеріали справи не містять. При цьому суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом у постановах від 09.06.2022 у справі №216/4309/21 та від 16.11.2022 у справі № 214/4179/221, згідно з якою самі по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства. Проаналізувавши наведені вище докази у їх сукупності, суд вважає недоведеним факт вчинення [PERSON] будь-яких протиправних дій як відносно заявниці [PERSON] , так і відносно їхнього малолітнього сина [PERSON] , оскільки досліджені судом докази не вказують безумовно на вчинення [PERSON] домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявниці та її сина, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. При розгляді даної справи суд також виходить із того, що наявність між сторонами неприязних відносин не може саме по собі розцінюватись як насильство в сім`ї, що не суперечить висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №753/23624/18 та від 12.03.2020 у справі №159/4550/19. Ураховуючи наведене, за відсутності достатніх, належних та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства [PERSON] відносно заявниці [PERSON] та їхнього малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , настання наслідків його вчинення, що надавало б правову підставу для видачі обмежувального припису, суд дійшов до висновку, що в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису слід відмовити. Окремо суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» програма для кривдника - це комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, у тому числі до виховання дітей, на викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків. Таким чином, вказаний захід може бути застосований лише щодо кривдника. Пунктом 6 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону передбачено, що кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Факту вчинення домашнього насильства [PERSON] у будь-якій формі судом не встановлено, а отже, підстави для направлення останнього на проходження корекційної програми для кривдників відсутні. Крім того, суд приймає до уваги, що 11.11.2024 Подільським районним судом міста Києва ухвалено рішення у справі №758/5064/24 за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини, усунення перешкод у спілкування з дитиною, встановлення спільної фізичної опіки батьків щодо дитини, яким визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] та встановлено [PERSON] спосіб його участі у вихованні та спілкуванні із сином таким чином: - безперешкодні щоденні спілкування із сином, з урахуванням графіка навчання дитини, засобами телефонного, електронного чи іншого зв`язку, зокрема шляхом відеодзвінків, у будь-який день з 9.00 год до 21.00 год за умови, що таке не порушує режиму дитини та процесу здобування освіти; - особисті зустрічі із сином після занять у школі не менше 3 (трьох) годин з врахуванням думки дитини, без присутності матері, за місцем фактичного проживання дитини або батька, в рекреаційних зонах та місцях загального відпочинку і дозвілля тривалістю, визначеною за погодженням з дитиною, з обов`язковим інформуванням матері про це, та за умови, що такі особисті зустрічі не порушують режиму дитини та процесу здобування освіти; - надано можливість [PERSON] зустрічатися та спілкуватися із сином [PERSON] першої та третьої суботи кожного місяця з 12:00 год. до 20:00 год. без присутності матері; - надано можливість [PERSON] щорічно зустрічатися та спілкуватися із сином [PERSON] не менше 3 (трьох) годин, без присутності матері (в залежності від бажання сина), у день народження сина, день народження батька, Новий рік, Різдво; - батько забирає та повертає дитину за місцем її постійного проживання з матір`ю; - у разі якщо дитина хворіє, то мати має надати батьку можливість зустрітись за місцем перебування дитини або домовитись про інший день їхнього спілкування. Вказане рішення суду сторонами не оскаржувалося та набрало законної сили 22.12.2024, що вбачається з інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Статтею 129 Конституції України та статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Таким чином, задоволення вимог [PERSON] у даній справі по суті призведе до неможливості виконання судового рішення у справі №758/5064/24, що є неприпустимим. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed