Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-30 00:00:00

[PERSON] \~звернувся в\~суд з\~позовом до\~ [PERSON] ,\~третя особа:\~Орган опіки\~та піклування\~м.Черкаси\~(виконавчий\~комітет Черкаської\~міської ради)\~про визначення\~місця проживання\~дитини. Позов обґрунтовує тим, що 28.04.2012 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, в якому [INFO] народилася дитина - [PERSON] , яка знаходиться на його утриманні та вихованні. На даний час відповідач з дитиною проживає в Австрії, оскільки виїхала під час повномасштабного вторгнення та бажає будувати там своє подальше життя, приїжджала в Україну лише двічі з лютого 2022 року та повертатися в Україну не бажає. На даний час він проживає в трикімнатній квартирі, яку придбали під час шлюбу з відповідачем та відповідно частини належить йому, відповідач не претендує на свою частину. В квартирі зроблений ремонт, є дитяча кімната, меблі та техніка, забезпечена повністю всім необхідним. Крім цього він офіційно працюю маю відповідний дохід та автомобіль. Раніше не судимий та до адміністративної відповідальності не притягувався. Його дочка виявляє сильне бажання повернутися до України, оскільки перебуває у чужому їй середовищі, не відвідує школу, умови проживання не є добрими, відсутня її дитяча кімната, не має друзів, відповідно порушений психічний стан. В Україні вона займалася на гуртках, відвідувала українську школу, мала безліч друзів, емоційний стан був відмінний, тут проживає багато її родичів. Крім цього його дочка, усвідомлюючи свої дії, якій понад десять років сама виявляє бажання приїхати та проживати в Україні. Соціалізація та психоемоційний стан дочки та її інтеграція в умовах проживання з матір`ю протягом тривалого часу, з урахуванням в найкращих інтересах дитини та її бажання проживати з батьком та в Україні буде саме подальше проживання з батьком, оскільки її залишення в матері суперечитиме інтересам малолітньої [PERSON] , її психологічному та емоційному стану, оскільки дитина вважатиме, що її зрадили. В нашій країні йде війна, проте в Україні залишаються сотні тисяч дітей, які не бажають покидати свою Батьківщини, працюють дитячі садочки, школи, вищі навчальні заклади, видаються дипломи, випускники святкують випускні, діти гуляють на майданчиках, дехто подорожує до моря та в Карпати, працює промисловість, державні органи та організації. Держава Україна повинна дбати про кожного громадянина України, а особливо про дитину, яка бажає залишатися на Батьківщині та разом зі своїм батьком. Це узгоджується з позицією нашого Президента України, який заявив про захист кожного громадянина України, а особливо дітей та повернення їх на Батьківщину. Крім цього, розцінюючи ризики, обстріл території може відбутися в будь-який момент та невідомо на якій місцевості, але ж це не означає, що всім українцям слід виїхати за кордон. Ми призвичаїлися до даних умов (для прикладу держава Ізраїль живе в таких умовах десятиліттями) та ведемо повноцінне життя, ризики є в будь-якій країні, оскільки від початку 2024 року в Європі трапилось декілька резонансних ДТП, де загинули українці. Зазначив, що від початку повномасштабного вторгнення ним було облаштовано укриття в підвалі будинку, оскільки він дбав про безпеку не тільки своєї сім`ї, а також інших мешканців багатоквартирного будинку. Аргумент, що в країні йде війна є нікчемним в порівнянні з бажанням дитини повернутися на Батьківщину та проживати разом зі своїм батьком, оскільки в силу свого віку вона усвідомлює свої вчинки та виявляє бажання, з яким повинні рахуватися батьки, дорослі та суспільство. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України). Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою його постійного місця проживання [ADDRESS] у зв`язку з самостійним вихованням ним дитини без участі матері. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.08.2024 року відкрите загальне позовне провадження у справі. 17.09.2024 року через систему «Електронний суд» до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшло клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи без участі. В клопотанні просить суд розглянути справу у її відсутності, оскільки вона перебуває за кордоном. Зазначила про те, що як почалося повномасштабне вторгнення рф в Україну, у березні місяці 2022 року вона з своєю дочкою від першого шлюбу та неповнолітньою дочкою [PERSON] виїхали за кордон, де проживали в Австрії, у соціальному будинку куди нас заселили. Даний будинок є схожим на гуртожиток коридорного типу. Вона там знайшла роботу і працює. Повертатися в Україну не планує. Вона баче, що дитина сумує за татом, друзями, школою, постійно говорить, що хоче додому, часто плаче. Друзів у неї там немає через мовний бар`єр. На момент подачі позову про визначення місця проживання дитини вона заперечувала проти повернення [PERSON] в Україну, адже хотіла вберегти її. У будинку, де вони проживають, все спільне: туалет, ванна, душ, кухня. Нещодавно, їм заселили в будинок "циганів" на весь другий поверх. І лише після цього вона змінила свою думку щодо даного позову. Адже вона постійно перебуває на роботі, а дитина весь свій час проводить одна в кімнаті. Узгодивши всі питання з позивачем ми вирішили, що краще для нашої дитини буде проживання її з батьком в Україні. Де в неї є власна кімната, друзі , школа, художня школа. На даний момент її дочка [PERSON] уже знаходиться в Україні, де проживає разом з позивачем. І тому, враховуючи вищевикладене, вона визнає позов повністю та не заперечує проти його задоволення. 18.09.2024 року через систему «Електронний суд» до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшло клопотання позивача [PERSON] про розгляд справи без участі. В клопотанні просить суд розглянути підготовчий розгляд справи без його участі. Не заперечую щодо винесення рішення у підготовчому судовому засіданні. Крім цього, доводить суду до відома, що у зв`язку з перемовинами та узгодженням із відповідачем, його дочка [PERSON] повернулася в Україну та проживає разом з ним по [ADDRESS] . Дитина відновила навчання в школі, повернулася до свого класу в якому вона навчалась до повномасштабного вторгнення. [PERSON] стала знову життєрадісною, вона спілкується однокласниками та друзями. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.09.2024 року витребувано у Державній Прикордонній службі України відомості щодо перетину державного кордону України громадянкою України [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , відомості щодо перетину державного кордону України громадян України [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . Зобов`язано службу у справах дітей Черкаської міської ради надати висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини [PERSON] , [INFO] , батьків, які бажають проживати з дитиною. 30.09.2024 року через систему «Електронний суд» до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшла заява представника Служби у справах дітей Черкаської міської ради Зубалій Н.А., в якому вона просить, з метою дотримання вимог чинного законодавства, просимо замінити третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору у справі № 711/6402/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини на орган опіки та піклування м. Черкаси (виконавчий комітет Черкаської міської ради). 01.10.2024 року через систему «Електронний суд» до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшло клопотання позивача [PERSON] , в якому він просить замінити третю особу, без самостійних вимог на стороні відповідача Службу у справах дітей Черкаської міської ради на Орган опіки та піклування м. Черкаси (виконавчий комітет Черкаської міської ради). 21.10.2024 року через систему «Електронний суд» до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшло клопотання позивача [PERSON] розглянути підготовчий розгляд справи без його участі, не заперечує щодо призначення справи до судового розгляду 28.10.2024 року через систему «Електронний суд» до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшло клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи без її участі. Просить суд даний розгляд справи, а також всі наступні судові засідання проводити без моєї участі. Позовні вимоги визнаю повністю та не заперечую проти їх задоволення. 19.11.2024 року через систему «Електронний суд» до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшло клопотання позивача [PERSON] про розгляд справи у його відсутності. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.11.2024 року замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Службу у справах дітей Черкаської міської ради на Орган опіки та піклування м.Черкаси (виконавчий комітет Черкаської міської ради) у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Витребувано у Органу опіки та піклування м.Черкаси (виконавчий комітет Черкаської міської ради) висновок про доцільність або недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.11.2024 року закрите підготовче провадження у справі. 06.01.2025 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування м. Черкаси про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] 23.01.2025 року через систему «Електронний суд» до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшло клопотання позивача [PERSON] про розгляд справи у його відсутності. У клопотанні зазначив про те, що відповідачка протягом місяця на зв`язок не виходить. З дитиною не спілкується, не цікавиться її життям та навчанням. У зв`язку із зайнятістю на своєму робочому місці у судове засідання з`явитися не може. Позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Суд звертає увагу на те, що в клопотанні про розгляд справи у відсутності відповідача від 17.09.2024 року, відповідач вказала на те, що вона визнає позов Визнання позову відповідачем - це безумовне погодження задовольнити матеріально-правову вимогу позивача в тому вигляді, в якому вона міститься у позовній заяві. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи обставини судового провадження по цій справі суд доходить висновку, що визнання відповідачем позову про визначення місця проживання дитини у таких чутливих правовідносинах суперечить закону та може порушувати права, свободи чи інтереси дитини [PERSON] , [INFO] . Оскільки визнання відповідачем позову не сприятиме виконанню завдань цивільного судочинства, ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.01.2025 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання відмовити у прийнятті визнання [PERSON] позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (номер не читаємий), яке видане повторно 24.05.2012 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 28.04.2012 року, після чого [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] (номер не читаємий) від 30.10.2012 року, [PERSON] народилася [INFO] , а її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно витягу з реєстру територіальної громади №2024/008252662 від 11.07.2024 року вбачається, що зареєстрованим місцем проживання [PERSON] з 17.09.2003 року є [ADDRESS] Згідно витягу з реєстру територіальної громади №2024/008002092 від 07.07.2024 року вбачається, що зареєстрованим місцем проживання [PERSON] з 17.09.2003 року є [ADDRESS] З інформації, яка міститься в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» вбачається, що в період з 08.11.2017 року по 09.10.2024 року (станом на 13:45), [PERSON] , [INFO] , 22.12.2022 року о 00:29 год., через пункт пропуску Смільниця виїхала за межі території України; 12.06.2023 року о 22:04, через пункт пропуску Шегині в`їхала на територію України; 03.07.2023 року о 04:27, через пункт пропуску Краківець виїхала за межі території України. Також, у вказаний період [PERSON] , [INFO] , 12.06.2023 року о 22:04, через пункт пропуску Шегині в`їхала на територію України; 03.07.2023 року о 04:27, через пункт пропуску Краківець виїхала за межі території України, 06.09.2024 року о 02:00, через пункт пропуску Шегині в`їхала на територію України. Вказане підтверджується листом Державної прикордонної служби України №19-69583/18/24 від 09.10.2024 року Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач не скористалась процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно частини першої та другої ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За ч. ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування м. Черкаси про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] №19750-01-21 від 28.12.2024 року, орна опіки та піклування м. Черкаси вважає, що у зв`язку з відсутністю спору між батьками, недоцільно визначати місце проживання малолітньої [PERSON] , яка народилася [INFO] . Судом встановлено, що висновок органу опіки та піклування обґрунтований тим, що під час засідання Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Черкаської міської ради громадянин [PERSON] підтримав свої позовні вимоги, та зазначив, що він з дружиною домовилися, що донька буде проживати разом із ним. Малолітня [PERSON] висловила своє бажання проживати разом з батьком. Орган опіки та піклування м. Черкаси, виходячи з рівності прав та обов`язків матері й батька відносно дитини, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог батька щодо визначення місця проживання малолітньої дитини разом з ним. Оскільки мати дитини не заперечує проти проживання доньки з батьком, тому орган опіки та піклування м. Черкаси дійшов висновку, що спір між батьками щодо визначення місця проживання малолітньої дитини наразі відсутній, між батьками та дитиною досягнута згода щодо місця її проживання. Вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, суди мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від\~\~ 21 грудня 2007 року № 11 судам роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У постанові від 27 січня 2021 року у справі № 727/3856/18, провадження № 61-16426св20, Верховний Суд дійшов висновку, що саме лише висловлене дитиною бажання проживати з батьком не може бути безумовною підставою для відповідного визначення місця проживання, оскільки при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності. Судом встановлено, що на час судового розгляду за домовленістю батьків між собою дитина проживає з позивачем. Відповідач під час судового розгляду не заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила їх задовольнити. Разом з тим, беззаперечне визнання відповідачем позову по цій справі, її процесуальна поведінка під час судового розгляду, а також вищевстановлені судом обставини, свідчать про те, що сторони між собою дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, а тому суд вважає, що задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним і таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, оскільки такі вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою. Також, при вирішенні спору, суд враховує правову позицію, викладену ВС в постанові від 15.01.2025 року у справі № 755/15383/23, згідно якої: «Гарантоване\~статтею 55 Конституції України\~й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Згідно з абзацом першим частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо,\~не дійшли згоди\~щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Малолітня\~народження, проживає разом із батьком, а мати дитини під час розгляду справи в суді не заперечувала проти цього, підтвердивши тим самим, що сторони дійшли домовленості щодо проживання доньки саме з позивачем. З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою. Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах\~від\~10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24), від\~10 грудня\~2024 року у справі №\~299/8679/23 (провадження № 61-14033св24». За встановлених обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed