Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-06 00:00:00

у березні 2021 року Приватне сільськогосподарське підприємство «імені Шевченка» звернулося до Великобурлуцького районного суду Харківської області з зазначеним позовом (з подальшим уточненням, а.с.40-51, т.1, зміною предмету позову, а.с.223-232, т.1), посилаючись на те, що 28.05.2004 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір міни, який зареєстровано в реєстрі за №1688 та посвідчено державним нотаріусом Великобурлуцької державної нотаріальної контори Харківської області. Відповідно до умов договору міни [PERSON] міняє належні йому земельні ділянки на зерно ячменю в кількості вісім тон: земельну ділянку площею 1,5523 га, кадастровий номер 6321481000:02:000:0367, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належну йому на підставі державного акта серії ХР № 065066 на право приватної власності на землю, та земельну ділянку площею 1,7168 га, кадастровий номер 6321481000:02:000:0377, належну йому на підставі державного акту серії ХР №065077, виданих Великобурлуцькою районною державною адміністрацією Харківської області 17.11.2003 року на підставі розпорядження №50 від 28.02.2003р. та зареєстрованих в Книзі державних актів на право приватної власності на землю за №543 та №542 відповідно, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходяться на території Гниличанської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області. У березні 2021 року Приватним сільськогосподарським підприємством «імені Шевченка» було подано документи до Великобурлуцької районної державної адміністрації з метою зареєструвати право користування земельною ділянкою за договором, проте державний реєстратор повідомив, що відповідно до інформації з Державного земельного кадастру, земельні ділянки з кадастровим номером 6321481000:02:000:0367 та кадастровим номером 6321481000:02:000:0377 передано [PERSON] в оренду. Відповідно до інформації, наявної в довідках, які були отримані представником позивача 19.03.2021р. з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, відповідач 2 передав відповідачу 1 земельну ділянку за кадастровим номером 6321481000:02:000:0367 та земельну ділянку за кадастровим номером 6321481000:02:000:0377 про що було зроблено 04.02.2021р. записи №40445453 та № 40450645 відповідно. Таким чином, [PERSON] , не будучи власником земельних ділянок, передав їх в оренду. 27.07.2021р. керівник ПСП «імені Шевченка» повторно звернувся до державного реєстратора з метою зареєструвати право на земельні ділянки, які [PERSON] передав у власність позивачу на підставі договору міни. Проте, 02.08.2021р. рішеннями № 59599970 та № 59614395 йому було відмовлено. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, позивач вважає за необхідне визнати за ним право власності на земельні ділянки, у зв`язку з чим рішення державного реєстратора про реєстрацію договорів оренди, укладених між ФГ «Гниличанська Нива» та [PERSON] таким, що підлягає скасуванню. Також, позивач посилаючись на норми законодавства, зазначив, що сторони договорів міни не мали будь-яких заборон щодо обміну своїми земельними ділянками, тому що мораторій на момент розгляду справи вважається таким, що порушує права власників земельних ділянок. Відтак вважає неналежними доводи відповідача про те, що оспорюваний правочин був укладений в період мораторію (заборони) на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і не можуть бути прийняті до уваги з вищевикладених підстав. У зв`язку з наведеним, в остаточній редакції позовних вимог, позивач просить: 1)визнати за Приватним сільськогосподарським підприємством «імені Шевченка» (код ЄДРПОУ 05270649) право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 6321481000:02:0000367, що розташована в Харківській області Великобурлуцького району, на території Гнилицької сільської ради та право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 6321481000:02:000:0377, що розташована в Харківській області Великобурлуцького району, на території Гнилицької сільської ради; 2)визнати недійсним договір оренди, укладений між [PERSON] та ФГ «Гниличанська Нива» (код ЄДРПОУ 40019022) земельної ділянки кадастровий номер 6321481000:02:000:0367, розташованої в Харківській області Великобурлуцького району, на території Гнилицької сільської ради; 3)припинити право оренди ФГ «Гниличанська Нива» (код ЄДРПОУ 40019022) на земельну ділянку кадастровий номер 6321481000:02:000:0367, що розташована в Харківській області Великобурлуцького району, на території Гнилицької сільської ради; 4)визнати недійсним договір оренди, укладений між [PERSON] та ФГ «Гниличанська Нива» (код ЄДРПОУ 40019022) земельної ділянки кадастровий номер 6321481000:02:000:0377, що розташована в Харківській області Великобурлуцького району на території Гнилицької сільської ради; 5)припинити право оренди ФГ «Гниличанська Нива» (код ЄДРПОУ 40019022) на земельну ділянку кадастровий номер № 6321481000:02:000:0377, що розташована в Харківській області Великобурлуцького району, на території Гнилицької сільської ради; 6)витребувати з чужого незаконного володіння ФГ «Гниличанська Нива» (код ЄДРПОУ 40019022) на користь приватного сільськогосподарського підприємства «імені Шевченка» (код ЄДРПОУ 05270649) земельну ділянку кадастровий номер 6321481000:02:000:0367, що розташована в Харківській області Великобурлуцького району, на території Гнилицької сільської ради та земельну ділянку кадастровий номер 6321481000:02:0000377, що розташована на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області. Відповідач подав відзив на позов (а.с.91-95 т.1), яким заперечує проти вимог позовної заяви в повному обсязі, вважає зазначені вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на те, що позивач вчасно не здійснив державну реєстрацію договору міни від 28.05.2004р., укладеного між [PERSON] та Приватним сільськогосподарським підприємством «імені Шевченка». На період до 01.01.2010р., який був продовжений до 01.01.2015р. громадяни і юридичні особи мали право набувати право власності на землі сільськогосподарського призначення загальною площею до 100 га. Ця площа може бути збільшена у разі успадкування земельних ділянок. Таким чином, вказане свідчить, що на момент укладення договору міни, чинним законодавством було встановлено обмеження щодо набуття права власності на землі сільськогосподарського призначення до 100 га, в зв`язку з чим позивач вчасно не здійснив державну реєстрацію договору міни, оскільки у власності ПСП «Імені Шевченка» на той момент вже перебували земельні ділянки, а реєстрація нових перевищувала б законодавче обмеження у 100 га. Чинним законодавством передбачено ряд умов, необхідних для укладення правочинів (договорів), однією з яких є здійснення державної реєстрації договору, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Таким чином, договір міни до його реєстрації не набув чинності та, відповідно, у позивача не виникало речових прав на земельну ділянку. Крім цього, договір міни суперечить мораторію, за умовами якого громадяни та юридичні особи не мали права до 01.01.2005р., а в подальшому до 01.01.2020р., продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім міни, передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. Все це свідчить про законодавче обмеження щодо обміну земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на інше майно, аніж іншу земельну ділянку. Вказане в повній мірі спростовує доводи позовної заяви про те, що заборона відчуження передбачала винятки, зокрема можливість обміну земельної ділянки на товар, оскільки норми законодавства містять чітке визначення можливості обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку, а не на товар. Таким чином, договір міни земельної ділянки відповідає вимогам закону лише у випадку обміну на іншу земельну ділянку, а не на зерно ячменю, як у даному випадку за договором міни, що був укладений між позивачем та [PERSON] . З огляду на вищевикладене, позивач, уклавши з [PERSON] договір міни не набув відповідних прав та обов`язків за вказаним правочином, що дає підстави стверджувати, що позовні вимоги ПСП «імені Шевченка» є необґрунтованими, позивачем не було доведено, що існують законні підстави для визнання спірних договорів оренди землі недісними, що унеможливлює задоволення позовних вимог у повному обсязі. Позивач 04.06.2021р. подав відповідь на відзив (а.с.129-132, т.1), у якій зазначив, що 28.05.2021р. отримав відзив відповідача ФГ «Гниличанська Нива» та вважає за необхідне надати відповідь, оскільки із наведеними відповідачем запереченнями категорично не згоден з огляду на наступні обставини. По-перше, твердження відповідача, що позивач не здійснив державну реєстрацію договору міни оскільки у власності ПСП «імені Шевченка» вже перебувають земельні ділянки, а реєстрація нових перевищувала б обмеження у 100 га, є виключно суб`єктивним твердженням відповідача, яке не підкріплене жодним доказом. Крім того, відповідач свідомо здійснює підміну понять «права власності» та «право користувача». Разом з цим, набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної і комунальної власності громадянами та юридичними особами здійснюється за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, укладення яких здійснюється відповідно до Цивільного кодексу з урахуванням Земельного кодексу, зокрема угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Таким чином, договір міни відповідає всім вищезазначеним вимогам, а отже є укладеним з дня його нотаріального посвідчення. По-друге, предметом договору міни можуть бути земельні ділянки, які надані для ведення особистого селянського господарства, присадибні земельні ділянки, ділянки для садівництва, дачного та гаражного будівництва. Заборона на відчуження земельних ділянок, поширюється на укладення договорів міни земельними ділянками не усіх категорій. Це означає, що власники землі можуть безперешкодно укладати договори міни вище зазначених земельних ділянок. Законодавство, яке діяло на момент виникнення правовідносин, не містить заборони щодо виду товару, на який саме можуть обмінюватися земельні ділянки: тільки на рівноцінні земельні ділянки чи на будь-яке інше майно. Таким чином, позивач у законний спосіб набув права власності на земельні ділянки, а момент державної реєстрації залежить виключно від волі власника, тобто позивача. Однак, відповідач [PERSON] , уклавши договори оренди земельної ділянки з ФГ «Гниличанська Нива», що суперечить вимогам чинного законодавства, грубо порушив право власності позивача, як єдиного законного власника земельних ділянок. Враховуючи наведене, позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, договори оренди земельних ділянок, укладених між [PERSON] та ФГ «Гниличанська Нива», визнати недійсними та витребувати вказані земельні ділянки з чужого незаконного полодіння (а.с.128-132, т.1). Третя сторона направила пояснення, в якому посилаючись на норми закону, зазначила, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду та у разі його недійсності кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. З наведеного вище виходить, якщо судом буде визнано договори оренди земельних ділянок з кадастровими номерами 6321481000:02:000:0377 та 6321481000:02:000:0367 між [PERSON] та ФГ «Гниличанська Нива» недісними, у Департаменту реєстрації Харківської міської ради, який є одним із суб`єктів державної реєстрації справ, буде достатньо підстав для скасування запису про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки. Отже, у разі звернення відповідної особи із судовим рішенням, яке набрало законної сили та заявою, за формою, визначеною чинним законодавством, державним реєстратором у законодавчо встановлений термін буде розглянуто заяву та прийнято рішення у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с.109-112). 06.05.2021р. за ухвалою Великобурлуцького районного суду Харківської області відкрито загальне позовне провадження (а.с.65-67 т.1). На підставі ухвали суду від 04.10.2021р. заяву про зміну позову прийнято до розгляду (а.с.5-8, т.2). Ухвалою Великобурлуцького районного суду Харківської області від 26.11.2021р. зупинено провадження по справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 616/681/21 (а.с.41-45, т.2). У грудні 2022 р. справа надійшла з Великобурлуцького районного суду Харківської області до Машівського районного суду Полтавської області, та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було визначено судді [PERSON]. (а.с.57 т.2) В подальшому, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було визначено для розгляду судді [PERSON]., у зв`язку з звільненням у відставку судді [PERSON] (а.с.61,62 т.2). 25.07.2024р. ухвалою Машівського районного суду Полтавської області поновлено провадження по справі та призначено підготовче засідання (а.с.74, т.2). Своєю ухвалою від 24.10.2024 суд закрив підготовче провадження та призначив до судового розгляду по суті (а.с.150 т.2). 11.11.2024 р. відповідно до розпорядження т.в.о керівника апарату Машівського районного суду Полтавської області, у зв`язку зі звільненням у відставку судді [PERSON] , здійснено повторний автоматизований розподіл даної цивільної справи та її передано на розгляд судді Косик С.М., яка 15.11.2024 прийняла справу до свого провадження та призначила судовий розгляд справи (а.с.163-165 т.2). У судовому засіданні представник позивача Аніщенко К.М. позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позові та наполягала на задоволенні позовних вимог, пояснивши, що у 2004 році [PERSON] уклав з ПСП «імені Шевченка» договір міни, згідно з яким земельні ділянки площею 1,5523 га та 1, 7168 га перейшли у власність підприємства, та після цього, у 2020 році [PERSON] уклав договори оренди з ФГ «Гниличанська Нива», за якими передав спірні земельні ділянки в оренду вказаному відповідачу, а тому позивач змушений звернутися до суду за захистом належного йому права власності. ФГ «Гниличанська Нива» оскаржувало договори міни в судовому порядку, та в задоволенні позову було відмовлено, рішення набрало законної сили. Представник відповідача ФГ «Гниличанська Нива» в судове засідання не з`явився вдруге та повторно, ФГ «Гниличанська Нива» про дату, час та місце розгляду справи повідомлене належним чином та завчасно, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки господарству (а.с.191, 109т.2), та його представнику Овсянику С.А. (а.с.186,197 т.2). Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся за зареєстрованим місцем проживання, проте судову повістку не отримав у зв`язку з відсутністю (а.с.110,111,189,190 т.2), причини неявки не повідомив. У заяві від 21.01.2022 року [PERSON] просить у задоволенні позову відмовити та просить розглядати справу за його відсутності (а.с.56 т.2). Представник третьої особи - Департаменту реєстрації Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та завчасно, про що свідчить довідка про доставку електронного документу (а.с.196 т.2), причини неявки не повідомив. Враховуючи що за змістом ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, суд уважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідачів та третьої особи. Суд, заслухавши представника позивача, з`ясувавши правову позицію відповідачів та третьої особи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що за Витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 14.03.2021р., за відповідачем [PERSON] зареєстроване право власності на земельні ділянки площею 1,7168 га кадастровий номер 6321481000:02:000:0377 та площею 1,5523 га кадастровий номер 6321481000:02:000:0367, що призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області (а.с.15-18, 52-61 т.1). 28.05.2004р. [PERSON] уклав з Приватним сільськогосподарським підприємством «імені Шевченка» договір міни, за умовами якого він обміняв належні йому земельні ділянки площею 1,5523 га та 1, 7168 га на зерно ячменю в кількості вісім тон, яке належить ПСП «імені Шевченка», зерно ячменю урожаю 2003 року сторони оцінили по 625,00 грн. за тону (а.с.14 т.1). У пункті 4 договору міни зазначено, що грошова оцінка земельних ділянок площею 1,5523 га та 1,7168 га становить 13 592,84 грн. та 13 600,00 грн. відповідно, згідно довідок, виданих Великобурлуцьким районним відділом земельних ресурсів Харківської області. Ціна зерна ячменю по домовленості сторін становить 5 000,00 грн. За п.9 правочину цей договір є підставою для видачі новому власнику Державного акту на право приватної власності на землю. Згідно із частиною другою статті 78 ЗК України (в редакції станом на час укладення оспорюваного договору) право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до пункту «а» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни. Відповідно до положень статті 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 31.10.2023 року відмовлено у задоволенні позову Фермерського господарства «Гниличанська Нива» до Приватного сільськогосподарського підприємства «імені Шевченка», [PERSON] , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний нотаріус Великобурлуцької державної нотаріальної контори Харківської області Марченко Наталія Іванівна, про визнання договору міни недійсним. Постановою Полтавського апеляційного суду від 09.05.2024 вказане рішення залишено без змін (а.с.66-73 т.2). Відмовляючи позивачу у визнанні недійсним договору міни, що був укладений між 28.05.2004 року між [PERSON] та ПСП «імені Шевченка», суд виходив з того, що на час укладення даного договору діюче законодавство не встановлювало заборони на обмін земельної ділянки на інше рухоме чи нерухоме майно. Відповідно до ч 4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, ПСП «імені Шевченка» набуло право власності на земельні ділянки площею 1,7168 га з кадастровим номером 6321481000:02:000:0377 та площею 1,5523 га з кадастровим номером 6321481000:02:000:0367, що розташовані на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області 20.01.2020 між ФГ «Гниличанська Нива» та [PERSON] укладені договори оренди земельних ділянок площею 1,5523 га з кадастровим номером 6321481000:02:000:0367 та площею 1,7168 га з кадастровим номером 6321481000:02:000:0377. Відповідно до умов договору відповідач [PERSON] передав в оренду ФГ «Гниличанська Нива» зазначені земельні ділянки строком на 15 років, зі сплатою орендної плати в розмірі 1501,25 грн та 1660,34 грн, що становить 3% від нормативної грошової оцінки землі зазначеної в п.5 договору оренди з урахуванням податку з доходів фізичних осіб. Зазначені договори оренди 04.02.2021 були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та згідно з п.18 договору об`єкт вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди (а.с.187-190 на зв. т.1). 02.08.2021р. державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради прийняті рішення № 59614395 та № 59599970 про відмову у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна на земельну ділянку кадастровий номер земельної ділянки 6321481000:02:000:0377 та кадастровий номер земельної ділянки 6321481000:02:000:0367 за суб`єктом ПСП «імені Шевченка» (а.с.233, 234, т.1). У частині першій статті 627 ЦК зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За правилами статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Разом з тим визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі урегульовано у спеціальному законі, яким є Закон України «Про оренду землі». Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі- це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. У статті 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно з вимогами статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно із частиною першою статті 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін. Відповідно до частини першої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Отже, користуватися земельною ділянкою приватної власності можливо на праві оренди, підставою для якої є договір, відповідно до якого сплачується орендна плата. Відповідно до статті 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Частиною четвертою статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Згідно з ч. 4 ст. 124 та ст. 125 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди. Право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. У статті 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є обов`язковим для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною третьою (особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності та волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі) статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Аналізуючи зібрані у справі докази, суд уважає що укладені 20.01.2020 між відповідачами ФГ «Гниличанська Нива» та [PERSON] договори оренди земельних ділянок площею 1,5523 га з кадастровим номером 6321481000:02:000:0367 та площею 1,7168 га з кадастровим номером 6321481000:02:000:0377 потрібно визнати недійсними, так як до укладення вказаних договорів оренди, 28.05.2004 року, [PERSON] уклав з позивачем ПСП «імені Шевченка» договір міни цих ж земельних ділянок, за якими позивач набув право власності на спірні земельні ділянки, та відповідно [PERSON] не мав права укладати оспорювані договори оренди. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом супроводжується внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Власником спірних земельних ділянок з кадастровими номерами 6321481000:02:000:0367 та 6321481000:02:000:0377 є позивач ПСП «Імені Шевченка». Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України). Разом з тим, реєстрація спірних договорів оренди земельних ділянок порушує права та законні інтереси позивача, як власника земельних ділянок, право власності яким набуто на підставі договору міни від 28.05.2004 року, а тому реєстрація права оренди земельних ділянок з кадастровими номерами 6321481000:02:000:0367 та 6321481000:02:000:0377 за відповідачем ФГ «Гниличанська Нива» не відповідає вимогам закону, а тому право оренди на вказані земельні ділянки за відповідачем-1 потрібно припинити.. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом припинення права оренди є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права позивача. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Щодо позовної вимоги про витребування земельних ділянок суд зазначає таке. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до частин першої, третьої статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Звертаючись до суду з позовними вимогами про витребування земельних ділянок, позивач у цій справі наполягав на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача -1 без установлених законом підстав. У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17 (провадження № 61-29040св18) роз`яснено, що при розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, установлених законом. Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Встановлено, що позивач позбавлений права володіння спірними земельними ділянками, тому належним способом захисту його прав у даному випадку є витребування земельних ділянок. В той же час, вимога про визнання права власності на спірні земельні ділянки за позивачем задоволенню не підлягає, оскільки судом визнано недійсними договори оренди, укладені між відповідачами щодо земельних ділянок площею 1,5523 га з кадастровим номером 6321481000:02:000:0367 та площею 1,7168 га з кадастровим номером 6321481000:02:000:0377, та припинено право оренди за відповідачем -1, що було перешкодою для реєстрації права власності на вказані земельні ділянки за позивачем, а відтак ПСП «імені Шевченка» не позбавлене можливості зареєструвати право власності в установленому законом порядку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial