Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що рішенням № 262 8-ї сесії V скликання Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області віл 31 травня 2007 року їй надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки площею 0,10 га під індивідуальну забудову на [ADDRESS] . 15 квітня 2008 року позивач отримала Державний акт серії ЯЖ № 412408 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222485900:03:007:0006 площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] . У 2013 році відносно належної позивачу земельної ділянки встановлено зовнішні межі в натурі. Наприкінці грудня 2023 року позивачу стало відомо про протиправне заволодіння суміжними з належною їй земельними ділянками. В ході перевірки стану права власності на належну позивачу земельну ділянку [PERSON] установила, що право власності на належну їй земельну ділянку зареєстроване за іншою особою. Позивач наголошує на тому, що не вживала жодних дій з відчуження земельної ділянки, а отже відчуження проти її волі належної їй земельної ділянки на користь третіх осіб порушує її цивільне право. Враховуючи вищенаведене, позивач просить суд: 1.витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3222485900:03:007:0006 площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] ; 2.вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою від 16 січня 2024 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання. Ухвалою від 10 жовтня 2024 року Києво-Святошинський районний суд Київської області наклав арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 3222485900:03:007:0006 площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] . Правом на подання відзиву інші учасники справи не скористалися. Ухвалою від 10 жовтня 2024 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили. Відповідно до\~вимог частини\~першої,\~третьої статті\~223\~ЦПК України\~неявка у\~судове засідання\~будь-якого\~учасника справи\~за умови,\~що його\~належним чином\~повідомлено про\~дату,\~час і\~місце цього\~засідання,\~не перешкоджає\~розгляду справи\~по суті.\~Якщо учасник\~справи або\~його представник\~були належним\~чином повідомлені\~про судове\~засідання,\~суд розглядає\~справу за\~відсутності такого\~учасника справи\~у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У зв`язку з неявкою сторін в силу частини другої статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши доводи представника позивача, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 31 травня 2007 року № 262 надано [PERSON] дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,10 га за адресою: [ADDRESS] . 15 квітня 2008 року [PERSON] отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 412408 з кадастровим номером 3222485900:03:007:0006площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] . Акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010832900237. 06 жовтня 2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 222485900:03:007:0006 площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Черняк О.В. та зареєстровано у реєстрі за номером 801. 20 серпня 2013 року [PERSON] та ФОП [PERSON] уклали акт здачі-приймання робіт, а саме виготовлення технічного звіту про встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) зовнішніх меж земельної ділянки громадянці [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку на [ADDRESS] . За змістом витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 січня 2024 року земельна ділянка з кадастровим номером 222485900:03:007:0006 площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу серії ВМК № 371178, виданого приватним нотаріусом Черняк О.В. 06 жовтня 2009 року, була набута у власність [PERSON] . Право власності за [PERSON] на земельну ділянку було зареєстроване 15 травня 2023 року. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до статті 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] вважає, що її право власності на спірну земельну ділянку порушено шляхом вибуття її у власність [PERSON] поза волею позивача. Позивачка вважає, що поновлення її порушеного права можливе шляхом витребування майна з незаконного володіння [PERSON] . Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в\~порядку, визначеному законом.\~Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Аналогічний підхід до врегулювання правовідносин у сфері володіння власністю демонструє цивільне законодавство. За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частино першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями частин першої та другої та третьої статті 319 ЦК України передбачено, шо власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша та друга статті 321 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності\~вважається набутим\~правомірно,\~якщо інше\~прямо не\~випливає із\~закону або\~незаконність набуття\~права власності\~чи необґрунтованість\~активів,\~які перебувають\~у власності,\~не встановлені\~судом. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 ЦК України). За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог. У частині другій статті\~16 ЦК України законодавець\~визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від\~19 лютого 2009\~року\~у справі «Марченко М. В. проти України»,\~заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру. Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі. Відповідно до приписів статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно з частиною першою статті 118 ЗК України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122\~цього Кодексу. До заяви додається розроблена відповідно до\~Закону України\~Про землеустрій технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення. На підставі зазначеного суд встановив, що позивач була власником спірної земельної ділянки на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 412408, яку набула у власність в порядку безоплатної приватизації. В 2013 році позивач замовила у ФОП [PERSON] та отримала технічний звіт про встановлення в натурі зовнішніх меж земельної ділянки з кадастровим номером 3222485900:03:007:0006. Водночас, суд зауважує, що в матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3222485900:03:007:0006, укладений 06 жовтня 2009 року. Договір укладений та підписаний від імені покупця [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності від імені [PERSON] . Водночас, матеріали справи не містять відомостей про обсяг повноважень [PERSON] , зокрема, повноваження на укладання від імені довірителя правочинів на розпоряджання належним [PERSON] нерухомим майном. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації\~права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили,\~щодо\~права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).\~Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до\~Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У\~разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.\~Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках\~(частина третя статті 388 ЦК України).\~Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно. Заявляючи вимогу про витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача, відчужену на підставі договору купівлі-продажу, підлягають дослідженню обставини на підтвердження незаконності вибуття майна з володіння позивача. Отже, заявляючи вимогу про витребування майна, підлягають аналізу обставини щодо законності правочину, на підставі якого вибуло майно у володіння відповідача. За змістом статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Так, суд встановив на підставі матеріалів справи, що договір купівлі-продажу укладений та підписаний [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності від імені [PERSON] , водночас в матеріалах справи відсутня довіреність, на підставі якої діяла [PERSON] , що не одводить того факту, що зазначена особа мала на час укладення договору необхідний обсяг повноважень на розпорядження нерухомим майном, яке належало на праві власності [PERSON] . За таких умов суд дійшов висновку про те, що укладений правочин суперечить приписам частини другої статті 203 ЦПК України, тобто є нікчемним (недійсним в силу закону). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про незаконність вибуття нерухомого майна з володіння [PERSON] . Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що у позовна вимога про витребування майна є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до приписів частини першої статті 141 ЦПК України Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких умов підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 15\~ 140,00 грн.

Outcome: approved