Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, згодом надав заяву про зміну предмету позов (а.с.136-141), в якому просить виселити [PERSON] , [INFO] , з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , стягнути судовий збір у розмірі 2147,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що за результатами\~проведених державним\~підприємством «СЕТАМ»\~електронних торгів,\~позивач став\~переможцем торгів,\~які відбулися\~05.07.2022\~р.,\~реєстраційний номер\~лота 5139,\~найменування майна:\~чотирикімнатна квартира\~загальною площею\~76,90\~кв.м.,\~що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] .\~Зазначена квартира\~раніше належала\~відповідачу на\~підставі свідоцтва\~про право\~власності на\~житло виданого\~Нерубайською сільською\~радою Біляївського\~району Одеської\~області 26.06.2006\~р.\~№ 4271.\~Відповідно до\~Свідоцтва №\~2-499\~від 21.03.2023\~р.\~виданого Біляївською\~державною нотаріальною\~конторою Одеської\~області,\~тепер позивачу\~на праві\~власності належить\~вищезазначена квартира.\~06.04.2023\~р.\~відповідачів на\~підставі заяви\~позивача було\~знято із\~зареєстрованого місця\~проживання за\~адресою:\~ [ADDRESS] .\~Разом з\~тим відповідач\~продовжує без\~законних на\~те підстав\~проживати у\~спірному майні,\~відмовляються добровільно\~виселитись з\~даної квартири,\~чим перешкоджають\~позивачу у\~реалізації права\~володіння,\~користування та\~розпорядження нерухомим\~майном.\~Позивач не\~має можливості\~вселитися у\~належну йому\~на праві\~власності квартиру,\~оскільки в\~ній проживають\~відповідачі,\~тому є\~всі підстави\~для виселення\~відповідачів з\~даної квартири,\~без надання\~іншого жилого\~приміщення.У зв`язку з викладеним представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 24.08.2023 року відкрито загальне позовне провадження, з призначенням підготовчого судового засідання. 29.11.2023 року провадження по справі зупинено до звільнення [PERSON] з військової служби або завершення воєнного стану. Постановою Одеського апеляційного суду від 07.03.2024 року ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 29.11.2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду. Ухвалою суду від 21.11.2024 року виключено [PERSON] у якості відповідача по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виселення з квартири за клопотанням позивача. Закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду. До судового засідання позивач та її представник не з`явилися, раніше на своїх уточнених позовних вимогах наполягали, просили задовольнити. Відповідач до судового засідання не з`явилася, проте в матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву (а.с. 24-27), відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про виселення. Судом, на підставі частини другої\~статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено у судовому засіданні, позивачу на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , зазначена квартира раніше належала відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області 26.06.2006 р. № 4271, відповідно до Свідоцтва № 2-499 від 21.03.2023 р. виданого Біляївською державною нотаріальною конторою Одеської області (а.с. 6). Також право власності на квартиру позивача підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав № 326394552 від 21.03.2023 р. (а.с. 11). 06.04.2023 р. відповідача на підставі заяви позивача було знято із зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області (а.с. 9). Відповідно до ч. 1\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Згідно положень\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.\~383\~ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ч. 1\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а ч. 1\~ст. 319 вказаного Кодексу\~передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до\~ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається п. 1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що ст. 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла ( рішення Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України від 05 липня 2012 року). Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1\~ст. 29 ЦК України). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Кривіцький та Кривіцька проти України від 02 грудня 2010 року). Статтею\~ 9 ЖК України\~передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно до\~ст. 150 ЖК України\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За встановленого, власник житла має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У практиці Європейського суду з прав людини у справі напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно суспільний інтерес; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини у справі констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Отже, під час вирішення справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених\~ст. 50 ЖК України\~вимог, що ставляться до житлових приміщень, а також наявності чи відсутності в особи іншого житла. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 зазначено, що ст. 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що права власника житлового будинку також захищені ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~в ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Велика палата Верховного Суду у вказаній постанові підсумувала, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Статтею 391\~ЦК України визначає право власника, зокрема житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень його прав будь-якими особами шляхом, який власник вважає прийнятним. Те, хто саме спричинив порушення права та з яких підстав, не має значення (дивитись постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (ч. 1\~ст. 109 ЖК України). Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які із ним постійно проживають і ведуть спільне господарство, усунення порушень права власності у будь-який час (дивитись постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17).\~\~ У спірних правовідносинах є конкуренція прав на повагу до житла скаржника, який не є власником будинку, та правом власності на нього позивача. Задоволення позову є втручанням у право на повагу до житла скаржника, а відмова у його задоволенні допускає втручання у право власності позивача. Наведені вище приписи та практика їхнього застосування є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, яка без згоди власника зайняла житлове приміщення. Тому суду слід з`ясувати, чи є легітимна мета втручання у право на повагу до житла, а за її наявності - чи пропорційним цій меті є задоволення позову. Водночас, згідно сформованої Верховним Судом практики, істотною обставиною, яка підлягає встановленню серед іншого у спорах про виселення, є наявність/відсутність в особи, яка підлягає виселенню, іншого житла (постанова Верховного Суду від 04 жовтня 2024 року у справі №127/5524/23). Як раніше встановив суд, позивач є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Однак повноту реалізації цього права обмежує проживання у будинку відповідачки, яка проживає, без згоди власника, а також без наявності інших передбачених законом підстав. Виселення з будинку відповідає вимогам закону та переслідує легітимну мету - захист права власності позивача, з урахуванням обставин справи є пропорційним втручанням в право особи на житло. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позов законний, обґрунтований, знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 30000,00 грн., суд зазначає наступне. На підставі положень ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частинами 3 та 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, зокрема, представник позивача просить стягнути з відповідача понесені позивачем витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 30 000,00 грн. У підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач долучає до матеріалів справи копію договору про надання правничої допомоги № 50 від 09.08.2023 року (а.с. 12). Як вбачається з рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Виходячи із вимог ст. 137 ЦПК України, та з огляду на співрозмірність витрат на оплату послуг адвоката, пов`язаних із захистом прав та представництвом інтересів позивача у даній конкретній справі, враховуючи характер спору, участь адвоката у справі, кількість судових засідань, суд, з урахуванням основоположних засад справедливості, виваженості та розумності, вважає обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 7000,00 грн. Крім того, згідно квитанції АТ КБ «Приват Банк» сплачений збір у розмірі 2147,20 грн., тому підлягає стягненню.

Outcome: partial