Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-30 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа - Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, про надання згоди на реєстрацію місця проживання малолітніх дітей без згоди батька. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка вказує, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі до 2022 року. В 2022 році шлюб між ними було розірвано, за рішенням Суворівського районного суду м. Одеси від 01.07.2022 року. В шлюбі в них народились діти: син [PERSON] 2012 року народження та донька [PERSON] 2015 року народження. З відповідача на користь позивача були стягнуто аліменти на утримання обох дітей у розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно, згідно судового наказу Суворівського районного суду м. Одеси від 11 березня 2024 року. Також Позивачка зазначає про те, що на теперішній час зареєстрована та проживає разом з дітьми за адресою: [ADDRESS] , тому саме за цією адресою позивач просить надати згоду на реєстрацію місця проживання дітей. Ухвалою судді від 05.06.2024 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою суду від 05.12.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на викладені в ньому обставини та доводи, просив позов задовольнити. Представник Відповідача позовні вимоги не визнав, посилаючись на викладені в письмовому поясненні обставини та доводи, просив позов не задовольняти. Третя особа Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про розгляд справи повідомлялась належним чином, в судове засідання свого представника не направила, надала заяву, в якій просить розглянути справу у відсутність їхнього представника. Представник третьої особи - Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради в судове засідання з`явився, позов підтримав. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, представника відповідача, представника третьої особи -Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.11.2010 року, який рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01.07.2022 року було розірвано. Під час шлюбу у них народились син - [PERSON] [INFO] , та донька [PERSON] [INFO] . Наведене підтверджується матеріалами справи. Позивачка зареєстрована за адресою [ADDRESS] , з 20.01.2024 року. Статтею 27 Конвенції «Про права дитини» закріплено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При цьому, у відповідності до ч. 1 ст. 18 цієї Конвенції, повинен бути забезпечений принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав від 10.01.2024 року, квартира за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] на підстві договору куплі-продажу № 73 від 10.01.2024 року. Матеріали справи містять Акт про спільне проживання осіб від 22.04.24 року, з якого вбачається, що в житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] , фактично проживають [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] . Частиною першою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Відповідно до частини четвертої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Статтею 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей. Відповідно до пункту 2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року №1077, відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто. При проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. У разі якщо місце проживання другого з батьків зареєстровано в межах обслуговування адміністративно-територіальної одиниці територіального підрозділу, яким розглядається заява про реєстрацію місця проживання дитини, інформація перевіряється цим територіальним підрозділом або надається адресно-довідковим підрозділом відповідного територіального органу ДМС. Згідно з пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Отже, виходячи з вищезазначених норм закону, згода другого з батьків на реєстрацію місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, є обов`язковою. Судом також встановлено, що Позивачка зверталася до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради з заявами про реєстрацію місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , але отримала відмову в зв`язку з відсутністю згоди одного з батьків відповідно до ст. 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року. Відповідно до пункту 11 Правил реєстрації місця проживання орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років. Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику. Зміст пункту 11 Правил реєстрації місця проживання узгоджується з положеннями статті 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Звертаючись до суду, Позивачка зазначала, що у зв`язку з відсутністю згоди Відповідача позбавлена можливості зареєструвати місце проживання її малолітніх дітей за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, у матеріалах справи наявний скріншот листування Позивачки та Відповідача, де Позивачка надає цифрові посилання до системи «Дія». Але Суд критично сприймає вказаний цифровий скріншот з огляду на відсутність інформації на скріншоті на яку саме дію чи на яку саму інформацію надавалось посилання Позивачки. Разом з тим, у матеріалах справи наявний скріншот листування Позивачки та Відповідача, де Позивачка надає цифрові посилання до системи «Дія». Але Суд критично сприймає вказаний цифровий скріншот з огляду на відсутність інформації на скріншоті на яку саме дію чи на яку саму інформацію надавалось посилання Позивачки. Крім того на самому скріншоті наявна позначка «Розблокувати», що свідчить про блокування чата з Відповідачем, та унеможливлює отримання та відправлення SMS-повідомлення з боку Відповідача. На огляд суду пристрій з якого відбувалась переписка не подавався стороною, що в свою чергу унеможливлює прийняття цього доказу як належного і допустимого.Враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає, що звернення до суду з вказаними позовними вимогами є передчасними, що не позбавляє позивачку звернутись повторно з вищевказаними вимогами після отримання такої відмови відповідача. Тому відсутні будь-які докази того, що Позивачка намагалася сповістити батька дитини про свій намір змінити місце реєстрації їхніх дітей [PERSON] , [PERSON] , та отримати на це його згоду. Також в матеріалах справах відсутні докази відмови Відповідача від надання згоди на реєстрацію місця проживання дітей за адресою: [ADDRESS] . Окрім того, як убачається з матеріалів справи, ані Позивачка, ані Відповідач не зверталися до суду з метою вирішення питання про визначення місця проживання їх дітей [PERSON] , [PERSON] з одним із батьків, в той час як таке рішення суду було б ефективним способом захисту прав дітей, оскільки стало би підставою для здійснення реєстрації місця проживання дитини тим з батьків, з яким суд визначив би місце проживання дитини. Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (пункт 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (пункт 45). Відповідно до статті 3 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні «Хабровські проти України» від 17.01.2016 року Суд зазначив, що важливою метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов`язки, властиві ефективному "дотриманню" права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому; та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду. Крім того, Суд послідовно встановлював, що позитивний обов`язок держави за статтею 8 Конвенції включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз`єднатися з їхніми дітьми, та обов`язок національних органів вживати таких засобів. Проте обов`язок національних органів вживати таких засобів не є абсолютним, оскільки возз`єднання одного з батьків із дітьми, які певний час проживали разом з іншим із батьків, може не відбутися відразу, а може вимагати підготовчих заходів. Будь-який обов`язок застосовувати примус у цій сфері повинен обмежуватися, оскільки повинні враховуватися інтереси та права і свободи усіх причетних, а конкретніше - слід чинити в найкращих інтересах дитини та з дотриманням її права за статтею 8 Конвенції. У відповідності до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Отже, в процесуальному законодавстві передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: dismissed