Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява Служби у справах дітей Вінницької міської ради до [PERSON] , за участі третьої особи [PERSON] , про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. Позов мотивовано тим, громадянин [PERSON] є батьком неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Мати дитини [PERSON] померла [INFO] . Батьки дитини перебували у шлюбі. Згідно з рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 20.02.2020 року №410 неповнолітня дитина [PERSON] , у зв`язку зі смертю матері та відбування покарання батьком у місцях позбавлення волі відповідно до вироку Вінницького міського суду від 08.10.2019 року, справа №127/16012/19 набула статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, була взята службою у справах дітей Вінницької міської ради на облік дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Опікуном дитини призначено громадянку [PERSON] , бабусю дитини по лінії матері. Батько дитини [PERSON] був звільнений 24.03.2022 по закінченню строку відбування покарання. За період перебування дитини [PERSON] , на обліку дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, в службі у справах дітей Вінницької міської ради, громадянин [PERSON] не брав участі у її вихованні, утриманні, не спілкувався з нею, не цікавився її життям, здоров`ям, після закінчення строку відбування покарання, не звернувся до служби Вінницької міської ради, заявою про бажання забрати дитину в свою сім`ю на проживання, коштів на утримання дитини не надавав, не підтримував та не підтримує родинних відносин. Враховуючи вищевикладені фактичні обставини служба у справах дітей Вінницької міської ради звернулась до суду з даним позовом про позбавлення батьківських прав і стягнення аліментів. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.10.2024 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2024 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Третя особа [PERSON] - бабуся [PERSON] не заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Допитана в судовому неповнолітня [PERSON] не заперечувала щодо позбавлення батька [PERSON] батьківських прав відносно неї. Останній раз бачила батька близько року тому. [PERSON] , не бере участі в вихованні, утриманні, не цікавиться її життям, здоров`ям. Наслідки позбавлення батьківських прав їй роз`яснені і зрозумілі. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про день, час та місце судового засідання в порядку, визначеному чинним законодавством, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не надав, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Між сторонами виникли правовідносини, які ґрунтуються на вимогах ст. 19, 150, 151-154, 164 - 166, 171 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] і [PERSON] . Згідно із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №410 від 20.02.2020 малолітній [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, оскільки мати дитини померла, а батько [PERSON] , відбуває покарання в місцях позбавлення волі. Дитина тимчасово влаштована у сім`ю громадянки [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №544 від 05.03.2020 [PERSON] призначено опікуном [PERSON] , а також належного дитині житла та майна. В матеріалах справи міститься заява [PERSON] від 19.07.2024, з якої вбачається, що батько дитини [PERSON] відбував покарання в місцях позбавлення волі з 2020 року. Після його звільнення, [PERSON] вкрай рідко спілкувався з дитиною, не допомагав матеріально, не займався вихованням, доглядав, оскільки дитина має особливі потреби. Із заяви [PERSON] від 19.04.2024 вбачається, що остання проживає з бабусею [PERSON] , яка займається її вихованням, забезпечує її потреби. Батько [PERSON] іноді телефонує, участі в її житті не приймає. [PERSON] навчається у ДПТНЗ «Вінницьке вище професійне училище сфери послуг» в групі МРА-06-22 за професією «Монтажник радіоелектронної апаратури і приладів». Батько [PERSON] , з сім`єю не проживає. Протягом усього періоду навчання закладів не відвідував, вихованням і навчанням дитини не цікавиться. Дана інформації підтверджується довідкою №251 від 15.07.2024, виданою ДПТНЗ «Вінницьке вище професійне училище сфери послуг». Згідно довідки №370 від 16.07.2024, виданої ДРУ «Центр комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю «Промінь» [PERSON] , проходила реабілітацію в даній установі в супроводі супроводжуючої [PERSON] . Керівництво Державної установи «Городоцький виправний центр №131» 25.06.2024 надало інформацію з якої вбачається, що [PERSON] , звільнений з установи 24.03.2022 згідно ухвали Львівського апеляційного суду від 01.03.2022, відбуття терміну покарання. Після звільнення мав намір проживати за адресою: [ADDRESS] . Дана інформація також підтверджується копією довідки про звільнення серії РІВ №11550. Службою у справах дітей Вінницької міської ради надано висновок від 02.10.2024 №01/00/011/165048 про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] . Як слідує з висновку служба у справах дітей вважає за доцільне позбавлення батьківських прав батька [PERSON] по відношенню до неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . За період перебування дитини [PERSON] , на обліку дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, в службі у справах дітей Вінницької міської ради, громадянин [PERSON] не брав участі у її вихованні, утриманні, не спілкувався з нею, не цікавився її життям, здоров`ям, після закінчення строку відбування покарання, не звернувся до служби у справах дітей Вінницької міської ради із заявою про бажання забрати дитину у свою сім`ю на проживання, не відвідував доньку, не цікавився її життям та розвитком, не надавав коштів на утримання дитини, не підтримував та не підтримує з нею родинних відносин. З дитиною [PERSON] , [INFO] , головним спеціалістом відділу опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, служби у справах дітей міської ради [PERSON] та головним спеціалістом відділу опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, служби у справах дітей міської ради Дрозд Анжелою Анатоліївною було проведено бесіду. Дитина повідомила, що після смерті матері вона проживає з бабусею, яка піклується про неї, супроводжує у центр комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю «Промінь», забезпечує усе необхідне для навчання, піклується про її здоров`я тощо. Питання щодо доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] по відношенню до його дитини [PERSON] , [INFO] розглядалось на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вінницької міської ради 06.08.2024, 20.08.2024, 10.09.2024 року за участю опікуна [PERSON] та [PERSON] , які повідомили, що [PERSON] протягом багатьох років не брав участі вихованні дитини, не цікавився долею, майже не спілкувався з нею, не надавав коштів на утримання, як під час перебування у місцях позбавлення волі так і після закінчення терміну відбування покарання Гр. [PERSON] на засідання комісії не з`являвся, хоча належним чином повідомлявся за реєстрацію місця проживання. Фактичне місце проживання гр. [PERSON] , невідоме. З урахуванням вищевикладеної інформації комісією з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вінницької міської ради було прийнято рішення про необхідність підготовки висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на користь та утримання дитини. Згідно із ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно із ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частиною 2 ст. 157 СК України визначено, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в постанові від 30.03.2007 р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного й об`єктивного з`ясування обставин справи і характеру ставлення батьків до дітей. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNTv. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHURv. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин бо добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. В судовому засіданні встановлено, що відсутність зі сторони батька реальної турботи про дочку [PERSON] , її життя, здоров`я, лікування, виховання, про підготовку до самостійного життя негативно впливає на розвиток та долю дитини. Тривалий час [PERSON] проживає з бабусею [PERSON] , оскільки батько [PERSON] не цікавиться її життям та розвитком, не підтримує родинних відносин, не надає кошти на утримання. Фактично відповідач самоусунувся від догляду та виховання своєї доньки і така поведінка свідчить про свідоме ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини. Враховуючи наведені обставини суд дійшов висновку, що позов в частині позбавлення відповідачів батьківських прав підлягає задоволенню. Згідно із вимогами ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів та інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 2 статті 182 СК України, до якої внесено зміни Законом України № 2475-VІІІ від 03.07.2018 року визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно із ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік», установлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років становить 3 196 грн. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що з відповідача [PERSON] необхідно стягнути аліменти у розмірі 1/4 частки всіх видів його(доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, шляхом перерахування коштів на особистий рахунок дитини, відкритий у банківській установі. Відповідно до вимог статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до статті 141 ЦПК України. Оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору, згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави в сумі 2 422, 40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved