Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з названим позовом, мотивуючи його тим, що з 31.10.1994 року вона обіймала посаду бухгалтера Н. Ворітського лісництва. Відповідно до наказу відповідача від 25.09.2023 року її звільнено із займаної посади з мотивів наявності потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер, за п.4-1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Зазначає, що підставою для згаданого наказу слугувало те, що з 18.07.2022 року, її чоловіка [PERSON] переведено на посаду майстра лісу Н. Ворітського лісництва, і таким чином її службові повноваження можуть бути реалізовані щодо близької особи, з якою наявні сімейні відносини. Стверджує, що жодних пропозицій від керівництва про переведення на іншу посаду не отримувала, була звільнена у перший же день виходу на роботу після перебування на лікарняному. У поданому відзиві на позовну заяву з доповненнями, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити, зазначивши, що на його думку, звільнення позивача проведено у відповідності до ЗУ Про запобігання корупції і у зв`язку з незгодою позивачки про переведення її на іншу рівнозначну посаду в інший структурний підрозділ філії Свалявське ЛГ, згаданий конфлікт інтересів не може бути врегульований в інший спосіб, крім, як звільнення із займаної посади (а.с. 31-39, 184-197). У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні, додатково пояснила, що із введенням автоматизованої системи обліку лісо продукції, нарахування заробітної плати, премій, тощо, вона позбавлена будь-якої можливості реалізовувати свої службові повноваження як бухгалтера, щодо її чоловіка, майстра лісу [PERSON] . Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги також підтримав, звернув увагу суду на те, що позивач проживає та працює у гірському населеному пункті, а тому положення ЗУ Про запобігання корупції щодо її звільнення на неї не поширюються. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив, з підстав, викладених у відзиві. Пояснив, що положення Закону, на який посилався представник позивача, на [PERSON] не поширюється, позаяк остання працює у підприємстві, місцезнаходженням якого є м. Свалява, яке не відноситься до гірських населених пунктів. Також зазначив, що з обсягу службових повноважень позивачки убачається, що остання може реалізовувати їх щодо свого чоловіка [PERSON] . Пояснив, що застосування інших заходів врегулювання згаданого потенційного конфлікту, окрім звільнення з посади було неможливим, у зв`язку з відсутністю інших вакантних рівнозначних посад на підприємстві. Звернув увагу на необгрунтованість тверджень представника позивачки щодо неможливості звільнення з займаної посади [PERSON] з підстав того, що вона працює у гірському населеному пункті, оскільки таку звільнено не у зв`язку з прямим підпорядкуванням близької особи. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступне. Наказом відповідача від 25.09.2023 №91-к/тр позивача звільнено з займаної посади на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з наявністю у працівника реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, передбачений\~ЗУ\~"Про\~запобігання корупції",\~днем виходу\~її на\~роботу після\~тимчасової непрацездатності\~(а.с.13) . Відповідно до акту від 19.09.2023 року убачається, що [PERSON] повідомлено про виявлення у неї як бухгалтера [PERSON] лісництва реального конфлікту інтересів з її чоловіком [PERSON] майстром лісу [PERSON] лісництва. Від переведення на іншу рівнозначну посаду в інший структурний підрозділ філії Свалявське лісове господарство відмовилась (а.с.43). Згідно абзацу 3 ч. 1 ст. 27 ЗУ Про запобігання корупції, положення абзаців першого та другого цієї частини не поширюються на осіб, які можуть мати у прямому підпорядкуванні близьких їм осіб або бути прямо підпорядкованими у зв`язку з виконанням повноважень близьким їм особам і які працюють у сільських населених пунктах (крім тих, що є районними центрами), а також гірських населених пунктах. Однак, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] звільнено з займаної посади на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з наявністю у працівника реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, передбачений\~ЗУ\~"Про запобігання корупції", а не з підстав перебування у прямому підпорядкуванні близької особи. Зазначена підстава звільнення унеможливлює застосування вищезгаданої норми Закону. Статтею 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у\~статті 5-1 КЗпП України\~правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів, згідно із статтею 29 ЗУ «Про запобігання корупції», здійснюється шляхом: усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів; застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, вчиненням нею певних дій чи прийняття рішень; обмеження доступу особи до певної інформації; перегляду обсягу службових повноважень особи; переведення особи на іншу посаду; звільнення особи. Відповідно до ч.2 ст.34 ЗУ «Про запобігання корупції» звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи з займаної посади у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється у разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, в тому числі через відсутність її згоди на переведення або на позбавлення приватного інтересу. Тобто, звільнення особи у випадку наявності конфлікту інтересів, що має постійний характер, може мати місце за відсутності можливості застосування іншого заходу врегулювання конфлікту інтересів, визначених у ст. 29 ЗУ «Про запобігання корупції». Отже відповідно, до вимог вказаного Закону звільнення з роботи є крайнім заходом. Згідно позиції ВСУ, викладеної в ухвалі від 15 грудня 2010 року по справі N 6-20213св0, в справах у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. За приписами ст. 76-77, 79-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є\~докази,\~на підставі\~яких можна\~встановити дійсні\~обставини справи . Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року№ 9 Про практику розгляду судами трудових спорів суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно працівник відмовився від переведення на іншу роботу. Тобто відмова працівника від запропонованих вакансій, обов`язково засвідчується складанням відповідного акту. Наданий відповідачем акт від 19.09.2023 року як доказ відмови позивача від переведення на іншу рівнозначну посаду в інший структурний підрозділ філії Свалявське ЛГ вищезгаданим вимогам процесуального Закону та положенням Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року№ 9 не відповідає, за відсутності підпису позивача про ознайомлення з таким, а тому не може бути визнаний належним доказом. За таких обставин, за відсутності належних доказів того, що позивачу було запропоновано будь-яку посаду, звільнення проведено без належної спроби врегулювання конфлікту інтересів, доказів на спростування доводів [PERSON] відповідачем до суду не надано, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Щодо вимоги позивача про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (далі Прядок № 100), зазначений Порядок № 100 застосовується у випадку вимушеного прогулу. За приписами п. 2 Порядку № 100, суд зазначає, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. У відповідності до п. 3 Порядку № 100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Згідно п 4 Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати. Пунктом 5 розділу IV Порядку передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Відповідно до абзацу другого пункту 8 Порядку після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівникові здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячну кількість робочих днів у розрахунковому періоді. Позаяк позивачем станом на день винесення рішення не надано довідки про нарахування заробітної плати\~за фактично відпрацьовані протягом часу вимушеного прогулу робочі (календарні) дні, а також розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку остання просить стягнути, тому суд позбавлений можливості визначити розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли. Відповідно до вищезгаданої норми Закону з відповідача необхідно стягнути на користь держави 1073,60 грн. судового збору за подачу позовної заяви.

Outcome: approved