Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду України № 1/0/9-22 від 06.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» територіальну підсудність справ Лисичанського міського суду Луганської області визначено за Петропавлівським районним судом Дніпропетровської області. [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах дітей Лисичанської міської ради Сєвєроденецького району Луганської області (далі - третя особа) про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Лисичанського міського суду від 13 липня 2017 року у справі №415/3344/17 з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно, починаючи з 13 червня 2017 року до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Починаючи з 2016 року відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків щодо виховання та розвитку дитину, передбачених ст.150 Сімейного кодексу України. Відповідач на займається вихованням, не проявляє щодо своєї дитини батьківського піклування, не спілкується та не бачиться з дитиною, ухиляється від виконання своїх обов`язків по її утриманню, не піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, не утримує її. Посилаючись на ст.ст. 150, 164, 165 Сімейного кодексу (далі - СК) України, позивач просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав стосовно [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08.01.2024 провадження у зазначеній справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та у справі призначено підготовче засідання. Відповідач відзиву на позов не надав. Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 02.10. 2024 закінчене підготовче провадження і призначений судовий розгляд по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, її представник подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного Оскільки відповідач був повідомлений про місце, день та час судового засідання належним чином в порядку, визначеному ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», шляхом розміщення виклику до суду на офіційному веб-порталі «Судова влада України», веб-сторінка «https://ptr.dp.court.gov.ua», в судове засідання не з`явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав, суд відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи та ухвалив у справі заочне рішення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, заяв по сутті або клопотань не надав. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною третьою ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції . Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї перед законом. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 7 статті 7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У статті 150 СК України встановлено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно з ч. 2 та ч. 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухиляння батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до пунктів 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у як найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, рішення від 16 липня 2015 року). Відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. За наявних у справі письмових доказів суд вважає доведеним той факт, що батько належним чином не виконує батьківських обов`язків щодо належного виховання та розвитку дитини, не займається її вихованням, не приділяє уваги дитині та не піклується про її розвиток. Суд вважає, що у цьому випадку позбавлення батьківських прав відповідача відповідатиме інтересам дитини, оскільки відповідач не займається вихованням, не проявляє щодо своєї дитини батьківського піклування, не спілкується та не бачиться з дитиною, ухиляється від виконання своїх обов`язків по її утриманню, не піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, не утримує її матеріально, що підтверджується доданими до позову копіями документів: свідоцтва про народження дитини [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , у якому позивач вказана матір`ю, а відповідач - батьком дитини; заочного рішення Лисичанського міського суду від 13 липня 2017 року у справі №415/3344/17, яким з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно, починаючи з 13 червня 2017 року до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи наведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити та позбавити відповідача батьківських прав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач сплатила судовий збір в розмірі 1 073 грн 60 коп., тому з відповідача на користь позивача слід стягнути ці судові витрати. На підставі п.п. 2-5 ч. 1 ст. 164, ч. 2 ст. 166, ч. 1, 2 ст. 170, 182, 183 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved