Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення\~недоплаченої заробітної\~плати, посилаючись на наступні обставини. По цей час він працює електромеханіком дільниці в СП «Апостолівська дистанція сигналізації та зв`язку» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». З 2017 року по 2022 рік йому надавалась щорічна графікова тарифна відпустка. З цього приводу кожного разу при наданні відпустки він звертався з особистою заявою до керівника з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до п.3.1.16 Колективного договору Апостолівської дистанції сигналізації та зв`язку на 2014 рік, який є чинним по цей час (пролонгований відповідно до ст. 9 ЗУ «Про колективні договори і угоди»), яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Ці заяви знаходяться у відповідача, який не заперечує та підтверджує факт такого звернення листом довідкою про нараховані суми. Відповідач не попереджав його про погіршення існуючих умов оплати праці. В порушення Колективного договору йому не надавалась матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі мінімальної заробітної плати по Україні. У зв`язку з чим просить стягнути з відповідача на його користь 15983,25 грн. зарплати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за період 2017-2022 роки (включно). В судове засідання позивач та його представник не з`явились, надали заяви, в яких просять розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги позивача не визнала, надала відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача та його представника в повному обсязі. Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. Згідно із ч.1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до пункту першого статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України\~встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як встановлено в судовому засіданні, позивач по цей час працює електромеханіком дільниці в СП «Апостолівська дистанція сигналізації та зв`язку» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». З 2017 року по 2022 рік йому надавалась щорічна графікова тарифна відпустка. З цього приводу кожного разу при наданні відпустки він звертався з особистою заявою до керівника з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до п.3.1.16 Колективного договору Апостолівської дистанції сигналізації та зв`язку на 2014 рік, який є чинним по цей час (пролонгований відповідно до ст. 9 ЗУ «Про колективні договори і угоди»), яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Ці заяви знаходяться у відповідача, який не заперечує та підтверджує факт такого звернення листом довідкою про нараховані суми. Відповідач не попереджав його про погіршення існуючих умов оплати праці. В порушення Колективного договору йому не надавалась матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі мінімальної заробітної плати по Україні. Наявність у позивача посвідчення №15/4016 від 27.02.2020 року про працевлаштування на АТ «Укрзалізниця» підтверджується його копією, долученою до справи, за яким [PERSON] працює на посаді електромеханіка дільниці в СП «Апостолівська дистанція сигналізації та зв`язку» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці», в структуру заробітної плати входять: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» матеріальна допомога на оздоровлення є додатковою заробітною платою. Відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Позивачу щороку надавалась щорічна графікова тарифна відпустка. З цього приводу Позивач звертався кожного разу з особистою заявою до керівника з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до п.3.1.16 Колективного договору Апостолівської дистанції сигналізації та зв`язку на 2014 рік, який є чинним по цей час (пролонгований відповідно до ст. 9 ЗУ «Про колективні договори і угоди»), яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, що підтверджується копією листа-довідки про надання відпустки та виплачених сум матеріальної допомоги на оздоровлення у додатку №7, копією витягу п.1.4 та п. 3.1.16 Колективного договору Апостолівської дистанції сигналізації та зв`язку у додатку №5. Але Відповідач проігнорував п.3.1.16 Колективного договору Апостолівської дистанції сигналізації та зв`язку на 2014 рік, який є чинним по цей час, не надав матеріальну допомогу на оздоровлення в повному розмірі, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Згідно ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Отже, правове регулювання матеріальної допомоги належить до кола повноважень підприємства, тому законодавець залишив на розсуд сторін колективного договору, про ступінь докладності правового регулювання цього питання. Відповідно до ч.2 ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норм праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантованих виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Як вбачається з п.3.1.16 Колективного договору Апостолівської дистанції сигналізації та зв`язку на 2014 рік, який є чинним по цей час, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника, у розмірі 40 відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Відповідно до ст.14 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситись тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Відповідно до п.1.4 Колективного договору Апостолівської дистанції сигналізації та зв`язку на 2014 рік, який є чинним по цей час, встановлено, що: «Зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників дистанції, вносяться на протязі строку його дії за погодженням сторін і затверджуються на спільному засіданні керівництва дистанції і профкому дистанції, а всі інші - на конференції трудового колективу», що підтверджується копією витягу п.1.4 Колективного договору Апостолівської дистанції сигналізації та зв`язку на 2014 рік, який є чинним по цей час, в додатках №5. Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Забороняється включати до трудових договорів умови, що погіршують становище працівників порівняно з чинним законодавством, колективними договорами та угодами. Відповідно до ст. 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Ст. 9 КЗпП України не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними. Таким чином, враховуючи, що відповідач не попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці, а прийнята 31.03.2017 року спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. №Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. За таких обставин відповідач безпідставно недоплачував суму матеріальної допомоги позивачу. П.3.1.16 Колективного договору Апостолівської дистанції сигналізації та зв`язку на 2014 рік, який є чинним по цей час, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника, у розмірі 40 відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, для розрахунку беремо мінімальну заробітну плату по Україні відповідного періоду, що підтверджується копією листа-довідки відповідача про дати перебування у відпустці Позивача та виплачені йому суми матеріальної допомоги на оздоровлення у додатку №7. 2017 рік: 3200 грн. - 2105,00 грн. = 1095 грн., де 3200 грн. - мінімальна заробітна плата в Україні у 2017 році; 2105,00 грн. - сума яка була виплачена; 1095 грн. - недоплачена частка матеріальної допомоги на оздоровлення. 2018 рік: 3723 грн. - 2308,00 грн. = 1415 грн., де 3723 грн. - мінімальна заробітна плата в Україні у 2018 році; 2308,00 грн. - не надавалась; 1415 грн. - недоплачена частка матеріальної допомоги на оздоровлення. 2019 рік: 4173 грн. - 2539,00 грн. = 1634 грн., де 4173 грн. - мінімальна заробітна плата в Україні у 2019 році; 2539,00 грн. сума, яка була виплачена; 1634 грн. - недоплачена частка матеріальної допомоги на оздоровлення. 2020 рік: 4723 грн. - 2746,25 грн. = 1976,75 грн., де 4723 грн. - мінімальна заробітна плата в Україні у 2020 році (з 01.01.2020р.); 2746,25 грн. сума, яка була виплачена; 1976,75 грн. - недоплачена частка матеріальної допомоги на оздоровлення. 2021 рік: 6000 грн. - 2837,50 грн. = 3162,50 грн., де 6000 грн. - мінімальна заробітна плата в Україні з 01 січня 2021 року; 2837,50 грн. сума, яка була виплачена; 3162,50 грн. - недоплачена частка матеріальної допомоги на оздоровлення. 2022 рік: 6700 грн. - 0 грн. = 6700 грн., де 6700 грн. - мінімальна заробітна плата в Україні з 01 жовтня 2022 року; 0 грн. сума, яка була виплачена; 6700 грн. - недоплачена частка матеріальної допомоги на оздоровлення. Розрахунок ціни\~позову:\~1095\~+\~1415\~+\~1634\~+\~1976,75\~+\~3162,50\~+\~6700\~=\~15983,25\~грн.,\~де 1095\~грн.\~-\~недоплачена частка\~заробітної плати\~за 2017\~рік;\~1415\~грн.\~-\~недоплачена частка\~заробітної плати\~за 2018\~рік;\~1634\~грн.\~-\~недоплачена частка\~заробітної плати\~за 2019\~рік;\~1976,75\~грн.\~-\~недоплачена частка\~заробітної плати\~за 2020\~рік; 3162,50 грн. - недоплачена частка заробітної плати за 2021 рік; 6700 грн. - недоплачена частка заробітної плати за 2022 рік; 15983,25 грн. - ціна позову. Судом встановлено, що позивачу про порушення його права стало відомо з листа-довідки відповідача, що підтверджується копією листа-довідки відповідача про дати перебування у відпустці Позивача та виплачені йому суми матеріальної допомоги на оздоровлення у додатку №6. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті зазначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком (постанова Верховного Суду України від 26 жовтня 2016р. у справі №6-1395цс16). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення від 22.10.1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц). Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон №108) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 2 цього Закону, в структуру заробітної плати входять: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» допомога на оздоровлення є додатковою заробітною платою і позовна давність до вимог про її стягнення не застосовується. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідність з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви №68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява №942527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходиться з відповідачем в трудових відносинах та не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Таким чином, враховуючи, що предмет позову стосується невиплати належних сум заробітної плати за період 2017-2022 роки, то для правильного вирішення справи потрібно застосувати норми права, викладені у Постанові Верховного Суду від 27.04.2023 у справі №300/4201/22. \~ \~ \~ \~Виходячи з наведеного обґрунтування, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо невиплати позивачці частини матеріальної допомоги на оздоровлення протягом 2017-2022 років у загальному розмірі 15983,25 грн. є неправомірними. Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року по справі №177/1110/21. При цьому, приймаючи до уваги положення п. 3.1.14 Колективного договору, суд приходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом стягнення на його користь з АТ «Українська залізниця» недоплаченої суми матеріальної допомоги за період 2017-2022 років у загальному розмірі 15983,25 грн. Також згідно зі статтею 2\~Закону України\~«Про оплату\~праці» до структури заробітної плати входить: основна заробітна плата, що є винагородою за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата, що є винагородою за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку суду, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, тому суд відкидає посилання в цій частині представника відповідача на те, що матеріальну допомогу на оздоровлення неможливо розглядати в контексті структури заробітної плати. Аналогічна правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року по справі №760/14696/16-ц та від 10 лютого 2021 року по справі №143/179/19. На підставі ч. 2\~ст.\~233\~КЗпП (в редакції до змін від 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Суд також зазначає, що відповідно до ст.\~233\~КЗпП (в редакції від 19 липня 2022 року) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Натомість, на підставі п. 1 Прикінцевих положень\~КЗпП під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину. При цьому суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, який тривав до 30 червня 2023 року. Крім того, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, Верховний Суд виснував, що вказані поняття є рівнозначними. Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Верховний Суд у постанові від 27.04.2023 у справі №300/4201/22 вказав, що на момент порушення прав позивача в частині не нарахування та невиплати заробітної плати в належному розмірі ч. 2 ст. 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, а тому вона і підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Враховуючи викладене, а також те, що питання про звільнення позивача з роботи у відповідача не є предметом вирішення даного спору, яка продовжує працювати у структурному підрозділі відповідача, зважаючи на те, що на момент невиплати йому матеріальної допомоги на оздоровлення діяли норми\~ст. 233 КЗпП\~(2017-2022 роки), які передбачали можливість в разі порушення законодавства про оплату праці працівнику звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, то в даному випадку підстав для застосування тримісячного строку для звернення до суду з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого, відповідно до заявлених вимог немає. Суд дає критичну оцінку доводам представника відповідача, висловлені ним у відзиві на позов, оскільки вони є голослівними, безпідставними та не підтверджені належними та допустимими доказами і спростовуються письмовими поясненнями позивача та його представника, матеріалами справи в їх сукупності. Таким чином суд дійшов висновку, що [PERSON] не було пропущено строки звернення до суду із даним позовом відповідно до ст. 233 КЗпП, внаслідок чого заявлені ним позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. За\~ст. 141 ЦПК\~України з відповідача на користь держави також підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211,20 грн., від сплати якого позивача при подані даного позову до суду звільнено за законом. На підставі викладеного та

Outcome: approved