Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-12 00:00:00

[PERSON] у січні 2024 року звернулась до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] , у період з 07 травня 1997 року по 18 травня 2022 року, за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування заяви зазначила, що з травня 1997 року почала проживати в цивільному шлюбі з [PERSON] . Під час спільного проживання у сторін народився син [PERSON] [INFO] . Зазначає, що весь час проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут, тобто проживали однією сім`єю як чоловік та жінка. Вказує, що у 2016 році її цивільній чоловік [PERSON] заключив контракт та пішов служити до лав Збройних Сил України. В грудні 2023 року остання отримала сповіщення, про те, що [PERSON] загинув. З якою метою звернувся заявник для встановлення такого факту в заяві не вказано. Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 09 лютого 2024 року заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с.12). Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 01 березня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами окремого провадження, призначено судове засідання. Залучено до участі у справі в якості заінтересованих осіб [INFO] , Міністерство оборони України, та [PERSON] . На підставі статтей 84, 294 Цивільного процесуального кодексу України, витребувано у приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Яценко Я.В., належними чином засвідчену копію спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 19-20). Через канцелярію суду заінтересованою особою Департаментом соціального захисту населення Кіровоградської обласної державної адміністрації подано відзив (вх. № 12618 від 22.03.2024 року) в якому останній зазначає, що станом на 13 березня 2024 року звернень від [PERSON] та [PERSON] щодо встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України до департаменту соціальної політики Кропивницької міської ради не надходили. Згідно з рішенням виконавчого комітету Кропивницької міської ради від 26 лютого 2024 року № 202 [PERSON] , як члену сім`ї загиблого учасника бойових дій надано грошову допомогу для встановлення пам`ятника в сумі 30000,00 грн. А тому просить залишити заяву без розгляду (а.с.39-46). На виконання вимог ухвали судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 01 березня 2024 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Яценко Я.В., направлено до суду належними чином засвідчену копію спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.47-76). До суду заінтересованою особою Міністерством оборони України подано письмові пояснення (вх. № 33401 від 08.08.2024 року) в яких останній зазначає, що встановлення судом даного факту прямо пов`язано з подальшим вирішенням спору про право на отримання заявницею грошових виплат у зв`язку зі смертю військовослужбовця, що суперечить вимогам частини четвертої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України. Вказують, що на їх думку заявниця за встановленими обставинами у справі не набула прав подружжя та не має права на отримання виплат зазначених нею у заяві (одноразова грошова допомога), тобто факт який вона просить встановити, не викликає для неї юридичних наслідків. А відтак, просять заяву залишити без розгляду (а.с.82-92). Заявник та її представник в судовому засіданні підтримали подану заяву та просили встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з підстав зазначених у заяві. Представник заінтересованої особи Департаменту соціального захисту населення Кіровоградської обласної держаної адміністрації в судовому засіданні заперечував проти встановлення факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.122-125), причини неявки суду не відомі. Розглянувши матеріали справи, заслухавши думку учасників справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.06.2000 року виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровоградського міськвиконкому батьками [PERSON] [INFO] є [PERSON] , та [PERSON] (а.с.7). [PERSON] надійшло сповіщення № 646 від 14 грудня 2023 року відповідно до якого старший солдат, [PERSON] [INFO] , гранатометник 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини [NUMBER] , який з 18.05.2022 року вважався зниклим безвісті, при виконанні бойового завдання в районі населеного пункту Тошківка Луганської області, був ідентифікований і вважається загиблим [INFO] (а.с.8). Вказані обставини також підтверджуються копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 22.12.2023 року виданого Фортечним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.5). Відповідно до довідки № 08 від 11.01.2024 року виданої Квартальним комітетом № 4 Фортечного району міста Кропивницького, [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] , разом зі своїм чоловіком [PERSON] до моменту його загибелі, до [INFO] , та вела спільне господарство (а.с.10). Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , та [PERSON] , підтвердили те, що [PERSON] справді проживала з [PERSON] однією сім`єю як чоловік та дружина, вели спільний побут, мали спільний бюджет. Судом встановлено, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16 лютого 2024 року виданої приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Яценко Я.В., відмолено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 12/25 часток житлового будинку з господарськими і побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки спадкоємець першої черги [PERSON] прийняв та оформив спадщину після смерті свого батька, підстави для закликання її до спадкування відсутні (а.с.17). З матеріалів вищевказаної спадкової справи встановлено, що [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Яценко Я.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.51). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 січня 2024 року виданого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Яценко Я.В., зареєстрованого в реєстрі за № 87, [PERSON] , отримав спадщину після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , яка складається з: 12/25 часток житлового будинку з господарськими і побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на праві приватної власності (а.с.70 на звороті). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 січня 2024 року виданого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Яценко Я.В., зареєстрованого в реєстрі за № 88, [PERSON] , отримав спадщину після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , яка складається з: земельної ділянки площею 8,8434,га, кадастровий номер 3521783000:02:000:2509, що знаходиться на території Любомирської сільської ради, Добровеличківського району, Кіровоградської обдасті, та належала спадкодавцю на праві приватної власності (а.с.72). Статтею 1 Конституції України, Україна проголошується правовою державою, і, як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини та громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Зобов`язання держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна. За статтею 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Під доступом до правосуддя, згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист, як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France)). Ухвалюючи рішення 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08), яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення ЄСПЛ у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutiс v Croatia), заява №48778/99). Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статтей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. У статті 2 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У частині першій статті 13 Цивільного процесуального кодексу України також визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. А частина третя цієї ж статті прямо декларує, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною першою статті 5 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Водночас, згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до частини першої статті 293 Цивільного процесуального кодексу України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб. Частинами першою та другою статті 315 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 Цивільного процессуального кодексу України, не є вичерпним. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умов, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається Цивільним процесуальним кодексом України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право. Такі висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 11 вересня 2024 року в справі № 335/4669/23 (провадження № 61-8050св24), від 17 червня 2024 року в справі № 753/21178/21 (провадження № 61-15630св23). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів за наявності певних умов. А саме: якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав фізичних осіб. Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, відповідно від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Аналогічні висновки сформульовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в cправі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23), Верховного Суду від 20 листопада 2024 року в справі № 179/986/23 (провадження № 61-10086св24), від 23 жовтня 2024 року в справі № 571/916/22 (провадження № 61-2141св24). Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суд, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суд повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суд мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, закриває провадження в ній (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), від 30 січня 2020 року в справі № 287/167/18-ц(провадження № 14-505цс19), від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року в справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19)). Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право. Водночас, як під час подання заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, так і під час розгляду справи, заявник не вказала мету необхідності встановлення такого факту, не зазначила, які саме юридичні права для неї породжує встановлення такого факту. В судовому засіданні представник заявника, адвокат Пантелеєв О.М. пояснював, що встановлення цього факту необхідно для можливого отримання пільг, як дружини загиблого військовослужбовця, а також можливості оформити спадкові права які в майбутньому можуть виникнути. Суд вважає за необхідне зазначити, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно даних Спадкового реєстру заповіт [PERSON] відсутній. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування, внаслідок укладення нотаріально посвідченого договору. Згідно пункту 4.1, 4.2 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Син спадкодавця [PERSON] , спадщину після смерті батька фактично прийняв, шляхом реєстрації та постійного проживання разом зі спадкодавцем за однією адресою на час відкриття спадщини та подав приватному нотаріусу заяву, про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, заява від 31 січня 2024 року, зареєстрована в Книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 18. Згідно статті 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до статті 1266 Цивільного кодексу України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Отже, [PERSON] , не має права одержати свідоцтво про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що спадкоємець першої черги [PERSON] прийняв та оформив спадщину після смерті свого батька. Встановлення факту з метою отримання спадщини не буде мати для заявника юридних наслідків, оскільки, навіть при встановленні факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, заявник може бути спадкоємцем четвертої черги, і не буде закликана до спадкування за законом. Щодо можливого отримання пільг, то заявник нікуди не зверталась, про які саме пільги йдеться на пояснила. При цьому, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право. У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Однак, під час розгляду справи судом не встановлено мети необхідності встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, заявником не зазначено, які суб`єктивні права у неї виникнуть, зміняться або припиняться у разі встановлення такого факту, а без визначення мети, суд позбавлений можливості встановити суб`єктний склад справи, зокрема, з`ясувати коло всіх заінтересованих осіб і дійти висновку, що у цій справі встановлення заявленого факту не пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право. Таким чином, оскільки заявником не вказано мету встановлення завленого факту, що унеможливлює встановлення того, які юридичні наслідки породжує цей факт згідно із законом, суд вважає заяву необгрутованою та такою, що не може бути задоволена. Судові витрати відповідно до частини сьомої статті 294 Цивільного процесуального кодексу України віднести на рахунок заявника.

Outcome: dismissed