Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

26.12.2024 [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити обмежувальний припис терміном на 12 місяців стосовно [PERSON] , а саме: заборонити останньому наближатися на відстань 500 (п`ятсот) метрів до місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Заявув обгрунтовує наступним. Заявник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.03.2015 по 30.05.2022. На підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2010 вона (заявник [PERSON] ) є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] знятий з реєстраційного обліку за вказаною адресою з 21.02.2024. Разом із заявником мешкають неповнолітні діти 2008 та 2011 року народження, які передані їй під опіку. Тривалий час [PERSON] вчиняє щодо неї психологічне насильство, що відображається на дітях. Неодноразово він притягався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП. Крім того, судом щодо нього в 2022 році вже був застосований обмежувальний припис. Оскільки, на переконання заявника, наявний високий рівень вірогідності продовження чи повторення домашнього насильства, просить суд застосувати щодо [PERSON] обмежувальний припис у вигляді тимчасового обмеження його прав - заборонити останньому наближатися на відстань 500 (п`ятсот) метрів до місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні заявник [PERSON] підтримала вимоги заяви, з підстав у ній зазначених, та просила задовольнити. Додатково пояснила, що між нею та колишнім чоловіком тривалий час існують напружені відносини з приводу майна; в суді на розгляді перебуває справа щодо поділу між ними нерухомого майна - буд. [ADDRESS] . [PERSON] стверджує, що йому належить земельна ділянка під вказаним будинком, тому за власним бажанням заходить на територію її домоволодіння та вчиняє щодо неї протиправні дії. Справа щодо поділу майна по суті судом не розглянута. Оскільки протягом року [PERSON] двічі притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, вважає, що вказана обставина є достатньою підставою для задоволення заявлених нею вимог. Крім того зазначила, що відстань 100 м виявилась неефективною, тому наполягає на застосуванні обмежувальної відстані у 500 м. Також просить застосувати обмежувальний припис на 12 міс, а не на 6 міс, тобто одразу продовжити цей строк, оскільки неправомірними діями [PERSON] завдається шкода її психологічному та фізичному здоров`ю. В судовому засіданні заінтересована особа [PERSON] заперечував проти задоволення заяви, зазначив, що заходить на територію домоволодіння по [ADDRESS] , оскільки він разом із братом є співвласниками земельної ділянки під будинком. Підтвердив, що в теперішній час на розгляді в суді перебуває справа про поділ майна між ним і заявником [PERSON] . Крім того зазначив, що дійсно протягом року двічі притягувався до адміністративної відповідальності на ст.173-2 КУпАП та його було піддано адміністративним стягненням у вигляді штрафу, які він сплатив. З жовтня 2024 на територію домоволодіння він не заходив, оскільки очікує рішення суду. Також повідомив, що в спірному будинку залишився його одяг, який він не може забрати. В судовому засіданні представник заінтересованої особи - адвокат Біленчук С.М. заперечував проти задоволення заяви про видачу обмежувального припису. Зазначив, що [PERSON] з жовтня 2024 не вчиняв дій психологічного характеру у відношенні [PERSON] , не заходив на територію домоволодіння; штрафи по адміністративних правопорушеннях були ним сплачені; заява про видачу обмежувального припису є необгрунтованою. Додав, що в разі задоволення заяви [PERSON] буде порушено право власності [PERSON] на земельну ділянку. Вислухав пояснення заявника, заінтересованої особи, його представника, дослідив матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що заявник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.03.2015. Рішенням суду від 27.04.2022 у справі №358/1369/21 шлюб розірваний. Рішення суду набрало законної сили 30.05.2022. Згідно договору купівлі-продажу від 28.12.2010 року [PERSON] продав, [PERSON] придбала у власність житловий будинок [ADDRESS] . Будинок розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3220681401:01:003:0090 Згідно Витягу з реєстру територіальної громади від 21.02.2024 [PERSON] знятий з реєстраційного обліку за вказаною адресою з 21.02.2024. Згідно довідки про склад сім`ї від 23.12.2024 за підписом старости сіл Дибинці, Бородані, Синиця - В.Шнуренка, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована та проживає [PERSON] разом із підопічними дітьми 2008 та 2011 років народження, які в даному будинку не зареєстровані. Згідно правовстановлюючих документів на земельну ділянку кадастровий номер 3220681401:01:003:0090 з місцем розташування в с.Дибинці, вказана земельна ділянка перебуває у приватній спільній частковій власності [PERSON] і [PERSON] . Згідно постанови Богуславського районного суду Київської області від 12.06.2024 у справі № 358/747/24 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП за подією 04.04.2024 та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Згідно талону-повідомлення ЄО № 3273 - 01.10.2024 від [PERSON] надійшло повідомлення зі служби 102 щодо сварки із колишнім чоловіком; за результатами відпрацювання виклику співробітниками поліції було винесено терміновий заборонний припис серії АА 442960. Строк дії припису - 3 доби. Згідно постанови Богуславського районного суду Київської області від 15.10.2024 у справі № 358/1643/24 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП за подією 01.10.2024 та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Згідно наданих суду ухвал у справі № 358/1412/24 вбачається, що в провадженні Богуславського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству"). Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Відповідно до частини десятої статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Таким чином, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків. Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 (провадження № 61-13257св22) зазначено, що: обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Верховний Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22 (провадження № 61-8702св22) вказано, що: "обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи". Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В даній справі судом встановлено, що [PERSON] протягом тривалого часу вчинялися дії спрямовані на завдання заявнику психологічних страждань. Надані заявницею докази підтверджують обставини спричинення їй заінтересованою особою психологічного насильства в розумінні Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", визначають ризики повторного вчинення насильства та чинники і умови, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявниці, оскільки спір щодо спільного майна подружжя між ними ще не вирішений судом. Зазначені обставини мають вплив на фізичне та душевне здоров`я заявника та призводить до відсутності відчуття безпеки за місцем проживання. [PERSON] під час розгляду справи судом не спростував факт відвідування домоволодіння, в якому мешкає заявник, що обгрунтовував тим, що йому належить земельна ділянка, на якій він розташований та в тепершіній час між ними існує спір з приводу будинку, який знаходиться на розгляді в суді. Вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Тому доводи заінтересованої особи та його представника про те, що видача обмежувального припису перешкоджає у використанні майна, яке йому належить, є необґрунтованими, адже обмежувальний припис є заходом впливу на кривдника та має тимчасовий характер із визначеним строком дії. Посилання [PERSON] на наявність спору щодо нерухомого майна не спростовує зазначених вище висновків суду, оскільки встановлено, що його дії не мають характеру непорозумінь на побутовому ґрунті, а є психологічним насильством, яке виражене у формі образ та залякування. Таким чином, на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства [PERSON] відносно [PERSON] , суд приходить до висновку про необхідність видачі обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав щодо заборони [PERSON] наближатися до будинку, в якому мешкає заявник по справі. Разом із тим, суд вважає, що [PERSON] слід заборонити наближатися до місця мешкання заявника на відстань 100 м, а не 500 м як просить заявник. При цьому суд враховує попередню поведінку [PERSON] , а саме, що психологічне насильство було вчинено на території спірного домоволодіння, щодо якого між сторонами по справі не вирішений спір; інших видів домашнього насильства він не вчиняв; до адміністративної відповідальності с 15.10.2024 не притягувався, що свідчить про його виправлення. Щодо доводів заявника про необхідність застосування обмеженого припису на строк 12 місяців, суд зазначає, що вказана вимога не грунтується на законі з огляду на наступне. Згідно ч.2 ст.350-6 ЦПК України, у разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис на строк від одного до шести місяців. При цьому діючі положення ЦПК України не містять виключень щодо можливості призначення судом більш тривалого строку, ніж визначено данною нормою. Згідно ч.1 ст.350-7 ЦПК України, за заявою осіб, визначених статтею 350-2 цього Кодексу, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду згідно з частиною другою статті 350-6 цього Кодексу. Таким чином, питання продовження строку дії обмежувального припису розглядається судом лише в разі звернення до суду в порядку ст.350-7 ЦПК України. Разом із тим, за обставинами даної справи, суд не вбачає підстав для застосування обмежувального припису на строк 6 місяців. При цьому суд враховує поведінку [PERSON] , який з жовтня 2024 по теперішній час не притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства та зазначив, що з огляду на наявні між ними спірні відносини з приводу поділу майна, він не заходить на територію спірного домоволодіння та очікує на вирішення спору в судовому порядку. На переконання суду строк дії обмежувального припису тривалістю 3 місяці є дієвим та ефективним заходом впливу на [PERSON] для утримання від вчинення психологічного насильства та продовження у майбутньому такого насильства у відношенні заявника. При цьому суд, також, враховує наявність між сторонами невирішеного спору з приводу поділу майна, який знаходиться на розгляді в суді, що свідчить про необхідність узгодження між колишнім подружжям питань майнового характеру після розірвання шлюбу. Таким чином, заявлені вимоги підлягають задоволенню частково. Згідно ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: partial