Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-30 00:00:00

19 вересня 2024 року позивачі звернулися до суду з позовом до Затурцівської сільської ради Володимирського району Волинської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і надвірними спорудами, та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. Свої вимоги обґрунтовують тим, що [INFO] померла їхня мати - [PERSON] . Після її смерті залишилось спадкове майно, що складається із права на земельну частку (пай), розміром 3,57 в умовних кадастрових гектарах, розташованої на території Затурцівської сільської ради (раніше - Холопичівська сільська рада), та житлового будинку в [ADDRESS] . За життя спадкодавицею заповіт не посвідчувався. Зазначають, що вони - позивачі є синами [PERSON] та на час її смерті були неповнолітніми, а [PERSON] - малолітнім, проживали та були зареєстровані з нею за однією адресою, фактично вступили у володіння спадковим майном, а тому є такими, які прийняли спадщину після її смерті. Інші спадкоємці відсутні. 04 жовтня 2022 року приватним нотаріусом заведено спадкову справу № 203/2024 до майна померлої [PERSON] . За життя спадкодавиця не виготовила документів на право власності на житловий будинок, а також на земельну ділянку. Згідно із записами в погосподарській книзі № 2 за 2016 рік (номер об`єкта по господарського обліку [NUMBER]) житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , яка померла [INFO] . У 2021 році за замовленням [PERSON] виготовлено технічний паспорт на цей будинок. Відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №0237688 [PERSON] належить право на земельну частку (пай) у землі, що належала КСП «Хлібороб», розміром 3,57 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). 26 серпня 2024 року позивачі звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини та видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в с. Маньків, а також на право на земельну частку (пай), розміром 3,57 в умовних кадастрових гектарах, члена КСП «Хлібороб», с. Маньків Локачинського району Волинської області, проте у їх видачі було відмовлено у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів та запропоновано звернутися до суду для встановлення (визнання) права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами та на право на земельну частку (пай), що є предметом даного позову. Просять визнати за ними, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , право власності на 1/3 частку кожному житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та на 1/3 частку кожному права на земельну частку (пай), розміром 3,57 в умовних кадастрових гектарах, що знаходиться на території Затурцівської сільської ради Володимирського району, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] в с. Маньків Локачинського району Волинської області, а також судові витрати залишити за ними. Ухвалою судді від 24 вересня 2024 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 24 вересня 2024 року витребувано у приватного нотаріуса Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Дильного І.Г. матеріали спадкової справи № 203/2024 до майна померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 21 жовтня 2024 року витребувано з Локачинського відділу ДРАЦС у Володимирському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції актові записи про народження [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 14 листопада 2024 року замінено первісного відповідача Затурцівську сільську раду Володимирського району Волинської області на належних відповідачів - [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 05 грудня 2024 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивачі та їхній представник в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с. 126, 127 на звороті). 30 січня 2025 року від представника позивачів - [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, у якому позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення (а.с. 134). Відповідачі у судове засідання не з`явилися також, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судової повістки та оголошенням на офіційному веб-сайті судової влади(а.с. 132,133 ). Заяв, клопотань та відзиву до суду не надходило. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача, а також за одночасного існування вищевказаних умов, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, копію матеріалів спадкової справи № 203/2024 до майна померлої [PERSON] , суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в с. Маньків Локачинського району Волинської області, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане повторно 17 травня 2018 року Локачинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області (а.с. 10, 54 на звороті). Після її смерті відкрилася спадщина. Із довідки Затурцівської сільської ради Володимирського району Волинської області від 27 червня 2024 року вбачається, що в с. Маньків Володимирського району Волинської області знаходиться спадкове майно, яке належало [PERSON] , яка померла [INFO] та на день смерті була зареєстрована і проживала у [ADDRESS] . Спадкове майно складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] , та із сертифікату на право на земельну частку (пай) розміром 3,57 в умовних кадастрових одиницях, який розташований на території Затурцівської сільської ради (бувша Холопичівська). Спадкоємцями є сини - [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає у [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає у [ADDRESS] (на день смерті матері проживав та був зареєстрований у [ADDRESS] ), [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає у [ADDRESS] . Заповіт від імені покійної не посвідчувався, інші спадкоємці не зверталися (а.с. 16, 57 на звороті). 16 жовтня 2024 року представник Затурцівської сільської ради Володимирського району Волинської області подав до суду заяву, в якій зазначає, що у позивачів є рідні брати [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , матір`ю яких була [PERSON] , яка померла [INFO] . Зважаючи на те, що сини [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] на час її смерті були малолітніми, проживали та були зареєстровані з нею за однією адресою, фактично вступили у володіння спадковим майном, а тому є такими, які прийняли спадщину після її смерті відповідно до норм ЦК УРСР. Враховуючи, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] , при вирішенні питання про її прийняття спадкоємцями застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, а саме - Цивільного кодексу УРСР (далі - ЦК УРСР). Статтею 524 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. [PERSON] , [INFO] , заповіт не склала, що підтверджується копією витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №78122510 від 26.08.2024 року (а.с. 67 на звороті). Частиною 1 статті 529 ЦК УРСР передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є дітьми [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 17 червня 2021 року, серії [NUMBER] від 17 червня 2021 року, серії [NUMBER] від 17 травня 2011 року, копіями записів акта про народження №6 від 03 лютого 1988 року та № 35 від 25 грудня 1986 року, складених виконавчим комітетом Холопичівської сільської ради народних депутатів Локачинського району (а.с. 11, 12, 13, 58 на звороті, 60, 61, 84, 85) Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 00031273670 від 17 червня 2021 року, у зв`язку із складенням актового запису про шлюб № 5 від 16 березня 1986 року, прізвище [PERSON] змінилося на [PERSON] (а.с. 14, 56). Згідно із ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Крім того, відповідно до пункту 113 Глави 3 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 р. № 18/5, що була чинна на момент відкриття спадщини, Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу ( 1540-06 ). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Із довідки Затурцівської сільської ради Володимирського району Волинської області від 27 червня 2024 року, а також із поданих нотаріусу заяв позивачів про прийняття спадщини від 26 серпня 2024 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] , постійно проживали та були зареєстровані зі спадкодавицею [PERSON] за однією адресою до дня її смерті ( [INFO] ) та на момент смерті матері були неповнолітніми. З відповіді Затурцівської сільської ради від 11.11.2024 на адвокатський запит встановлено, що згідно погосподарської книги за 1996-2000 роки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , дійсно станом на 14.03.1996 року були зареєстровані та проживали разом з матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] , за адресою [ADDRESS] (а.с. 95) Таким чином, діти спадкодавиці [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на момент її смерті були неповнолітніми, проживали та були зареєстровані за однією адресою, фактично вступили у володіння спадковим майном, а тому є такими, що прийняли спадщину відповідно до положень ст.. 549 ЦК УРСР. Інших спадкоємців за законом чи заповітом, які б прийняли спадщину або претендували на неї, судом не встановлено, із копії матеріалів спадкової справи № 203/2024 до майна померлої [PERSON] їх теж не вбачається. 26 серпня 2024 року позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , від імені та в інтересах якого діяла [PERSON] , з метою оформлення своїх спадкових прав за законом після смерті матері [PERSON] щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] та права на земельну частку (пай) розміром 3,57 в умовних кадастрових гектарах, члена КСП «Хлібороб» с. Маньків Локачинського району Волинської області, звернулися із відповідними заявами до приватного нотаріуса Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Дильного І.Г. (а.с. 53, 53 на звороті, 54). На підставі поданих заяв нотаріус завів спадкову справу № 203/2024 до майна померлої [PERSON] , а також відмовив у вчиненні нотаріальної дії через відсутність відповідних правовстановлюючих документів на житловий будинок та на право на земельну частку (пай), про що винесено постанову вих. № 278/02-31 від 26.08.2024 року (а.с. 27, 69). Відтак, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини, які є спадковими, а позивачі через відсутність правовстановлюючих документів на спірний будинок та на право на земельну частку (пай) позбавлені права на нотаріальне оформлення своїх спадкових прав, а тому звернулися до суду. Як зазначено у п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц. Як зазначено у п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", до компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювався в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Із копії технічного паспорта від 22 червня 2021 року на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] встановлено, що рік спорудження (реконструкції) житлового будинку - 1965 (до 05 серпня 1992 року) (а.с. 21-26). Відповідно до витягу із погосподарської книги № 2 за 2016 рік, який виданий Затурцівською сільською радою Волинської області від 03 липня 2024 року № 261, номер об`єкта погосподарського обліку: [NUMBER], житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться по [ADDRESS] , належав [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 17). Також суд встановив, що згідно копії інформаційної довідки № 410290813 від 29.01.2025 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державному реєстру Іпотек відомості про спірний будинок відсутні (а.с.136). Враховуючи наведене, та оскільки житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за [ADDRESS] побудований до 05 серпня 1992 року, він не підлягає прийняттю в експлуатацію, то виданий на нього технічний паспорт та відомості з погосподарської книги свідчать про набуття [PERSON] права власності на нього. Проте, як зазначено у п. 3.3. згаданого вище Листа ВССУ, перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємці не можуть отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і їх право має бути визнано в судовому порядку. Що стосується позовних вимог в частині визнання права на земельну частку (пай), суд зазначає наступне. За роз`ясненнями, наведеними в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Пунктом 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до пункту 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», роз`яснено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта на право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Як вбачається із довідки відділу у Локачинському районі міжрайонного управління у Горохівському та Локачинському районах Головного Управління Держгеокадастру у Волинській області, наданої у відповідь на заяву №504 від 20.05.2021 року [PERSON] , Державний акт на право колективної власності на землю видано колективному сільськогосподарському товариству «Хлібороб» на підставі рішення Холопичівської сільської ради від 17 жовтня 1995 року №5/5. [PERSON] включена в списки громадян-членів колективного сільськогосподарського товариства «Хлібороб» за № 184. Розмір земельної частки (паю) колективного сільськогосподарського товариства «Хлібороб» становить 3,57 умовних кадастрових гектари. Державний акт на право колективної власності на землю серії І-ВЛ №000102 виданий 31.10.1995 КСТ «Хлібороб». Сертифікат на право на земельну частку (пай) серія ВЛ №0045863, що був виданий [PERSON] 18.02.1997 року і зареєстрований в книзі реєстрації сертифікатів за №186 - втрачений. Повторно Сертифікат на право на земельну частку (пай) серія ВЛ №0237688 виданий [PERSON] 21.05.2021 року і зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів за №186 для оформлення спадщини (а.с. 19). Згідно копії Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВЛ № 0237688 [PERSON] на підставі рішення Локачинської райдержадміністрації від 27 січня 1997 року №18 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Хлібороб» розміром 3,57 в умовних кадастрових гектарах (а.с. 18). Згідно встановлених обставин справи, до складу спадщини входить право на земельну частку (пай), що за життя належало померлій [PERSON] та посвідчувалось сертифікатом серії [NUMBER] , який втрачено. Відповідно до статті 8 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720 (720/95) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" постановою Кабінет Міністрів України від 12 жовтня 1995 року № 801 «Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай)» затверджено відповідну форму сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай). Сертифікати саме такої форми слід подавати до нотаріальної контори. Згідно ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, а відтак суд констатує, що позивачами не може бути пред`явлено сертифікат на земельну частку (пай) серії ВЛ № 0237688 від 20.05.2021, оскільки видача такого на ім`я [PERSON] після її смерті є неможливою через втрату нею цивільної правоздатності та дієздатності внаслідок смерті. Враховуючи встановлені обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку, що [PERSON] за життя набула право на земельну частку (пай), а тому право позивачів на земельну частку (пай) в порядку спадкування після смерті матері підлягає захисту в судовому порядку. Цивільний кодекс України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених ст. ст. 335, 376, 392 цього Кодексу. Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відтак, суд дійшов до висновку, що позивачі як спадкоємці за законом майна померлої [PERSON] , підставно просять суд визнати за ними право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, так як інший правовий механізм оформлення таких прав відсутній. При цьому сам факт відсутності правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про оформленні таких прав, за умов доведення таких обставин як належність спадкодавцю цього майна та права. Однак, як зазначалося вище, спадкодавець [PERSON] мала п`ятеро дітей, які прийняли спадщину, а відповідно до ч.1 ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом діти є спадкоємцями першої черги в рівних частках. Тому, окрім трьох позивачів, є ще двоє спадкоємців, які прийняли спадщину та претендують на даний житловий будинок та на право на земельну частку (пай) після смерті матері. Відтак, встановивши, що спадкодавцю [PERSON] належав житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, а також за життя належало право на земельну частку (пай) члена КСТ "Хлібороб»" с. Маньків, спадщину після її смерті прийняли п`ятеро синів - троє з яких є позивачами у даній справі, жоден з них не відмовився від прийняття спадщини, враховуючи, що частки у спадщині кожного з них є рівними, суд дійшов висновку, що за позивачами слід визнати право власності за кожним на 1/5 частки житлового будинку з господарськими будівлями і надвірними спорудами та право на 1/5 земельної частки (паю) в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] . Отже, позов слід задовольнити частково. Клопотання позивачів, заявлене у позовній заяві про залишення судових витрат по справі за ними, підлягає до задоволення.

Outcome: partial