Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-12 00:00:00

18.11.2024 [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідачів, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення Меденицької селищної ради від 11.02.2022 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. [PERSON] та надання її у власність». Скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку загальною площею 0,1280 га, кадастровий номер 4621255400:01:001:0057. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власником будинку [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності. За належним житловим будинком закріплена земельна ділянка загальною площею 792 кв.м. згідно генерального плану від 16.11.1947 року. Поряд із земельною ділянкою позивача, межує земельна ділянка та будинок [ADDRESS] [PERSON] , яка не дозволяє встановити їй загородження. Даний конфлікт триває з часів батька позивача [PERSON] , якому рішенням народного суду Дрогобицького району Львівської області від 08.10.1974 року було вирішено усунути перешкоди в користуванні присадибною ділянкою, дозволено постановити огорожу на межі між його та [PERSON] присадибними ділянками на місці, визначеному комісією Меденицького сільвиконкому 15.07.1974 року. На виконання вказаного рішення народного суду судовим виконавцем було проведено розмежування земельних ділянок між будинковолодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS] , встановлено межові знаки, які сусід згодом ліквідував. Існуюча огорожа станом на сьогоднішній день значно зменшила розмір земельної ділянки на [ADDRESS] , а відповідач постійно вчиняє дії, що призводять до руйнування будинку позивача. Крім цього, рішенням Меденицької селищної ради від 22.02.2019 року №89 «Про надання дозволу гр. [PERSON] на приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку без погодження меж» затверджено висновок земельно-погоджувальної комісії і надано гр. [PERSON] дозвіл на приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,1280 га в [ADDRESS] без підписання акту встановлення та узгодження меж гр. [PERSON] . Вказане рішення позивач оскаржувала до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, проте, рішенням від 28.09.2020 у справі №442/8639/19 їй у позові було відмолено. Рішенням Меденицької селищної ради від 11.02.2022 №1730 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд гр. [PERSON] та надання її у власність» затверджено технічну документацію в натурі (на місцевості) громадянці [PERSON] у власність 0,1280га з кадастровим номером 4621255400:01:001:0057 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована на [ADDRESS] та надано у власність відповідачці вказану земельну ділянку. Вважає, що згадане рішення Меденицької селищної ради від 11.02.2022 №1730 порушує права позивача, оскільки у користуванні [PERSON] не перебувала земельна ділянка площею 667,65 кв.м., закріплена за будинковолодінням [ADDRESS] , оскільки відповідачка не була власником житлового будинку та належних до нього господарських будівель. Тому з 1280 кв.м. площі земельної ділянки за матеріалами технічної інвентаризації відповідачу можна було передати лише земельну ділянку площею 612,35 кв.м., для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] . Звертає увагу, що вона користувалася частиною спірної ділянки, яка примикає до стіни її житлового будинку та яка на даний час передана у власність відповідачу. Проте, після розробки технічної документації та винесення меж в натурі, стіна належного їй будинку стала межею земельної ділянки, яка зараз перебуває у власності [PERSON] , а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. 20.11.2024 ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 12.12.2024, а.с. 52. 21.11.2024 отримано відповідь на запит з Єдиного державного демографічного реєстру щодо встановлення місця реєстрації відповідача. 27.11.2024 від Меденицької селищної ради надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності представника, при розгляді справи покладаються на думку суду, а.с. 55. 29.11.2024 відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, а.с. 56-59, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що жодним чином не чинить перешкод позивачу у користуванні земельною ділянкою на [ADDRESS] . Вважає безпідставним покликання позивача на генеральний план від 16.11.1947 року, оскільки він стосується старого будинку, на місці якого батьками позивача збудовано новий. Вказує, що між спірними земельними ділянками встановлений паркан як межовий знак. Також наявний металевий стовп та огорожа, які поставлені батьком позивача в 70-х роках. Рішення Меденицької селищної ради від 22.02.2019 року №89 вважає законним. 12.12.2024 позивачем подано клопотання про витребування доказів - з КП ЛОР "Дрогобицьке МБТІ та ЕО" інвентаризаційну справу по будинку [ADDRESS] . Ухвалою від 12.12.2024 клопотання про витребування доказів задоволено, у звязку з чим підготовче судове засідання відкладено на 21.01.2025. 21.01.2025 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду на 06.02.2025. Витребувано з архіву Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області матеріали судової справи №442/8636/19 за позовом [PERSON] до Меденицької селищної ради, [PERSON] про скасування акту органу місцевого самоврядування та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. В задоволенні клопотання позивача про витребування від КП ЛОР "Дрогобицьке МБТІ та ЕО" інвентаризаційної справу по будинку [ADDRESS] відмовлено. 06.02.2025 справа слухалась, через оголошення повітряної тривоги, в судовому засіданні оголошено перерву до 13.02.2025. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник-адвокат Потічна Н. позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві. Просять позов задоволити. Не заперечили, що межі земельної ділянки позивачки не встановлювались і вона ніколи особисто не зверталась до відповідного органу місцевого самоврядування щодо виділення їй земельної ділянки, на якій розміщено житловий будинок [ADDRESS] , який був колгоспним двором. При цьому, ствердили, що така земельна ділянка була виділена ще її дідові та батькові, огорожу встановлено частково ще в 1975 році до будинку. Відповідач [PERSON] , її представник адвокат Шемеляк А.Т. заперечили щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Звертають увагу, що жодні права позивачки оскаржуваним рішенням не порушені, оскільки вона не являється ні користувачем, ні власником земельної ділянки на [ADDRESS] . При цьому, ствердили, що приватизація відповідачкою земельної ділянки на [ADDRESS] відбувалась по існуючій огорожі, яку встановлено саме родичами позивачки. Представник Меденицької селищної ради в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений. Як зазначено вище, 27.11.2024 подав заяву про розгляд справи у відсутності представника, при розгляді справи покладаються на думку суду, а.с. 55. Вислухавши пояснення учасників справи та їх представників, перевіривши матеріали справи, суд доходить до наступних висновків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. При цьому, як вбачається зі змісту зазначеної статті, рада має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими вона вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Таким чином, при здійсненні повноважень власника землі рада є рівноправним суб`єктом земельних відносин, дії якого спрямовані на реалізацію свого права розпоряджатися землею. Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. Статтями 116, 118 Земельного кодексу України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 26.02.2001 виконавчим комітетом Меденицької селищної ради на підставі рішення виконкому Меденицької селищної ради №37 від 09.02.2001, на праві власності належить житловий будинок на [ADDRESS] . [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.08.2018, р. №795, виданого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лютик Р.В., на праві власності, належить житловий будинок з господарським будівлями, що знаходиться на [ADDRESS] . Вказане свідоцтво зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.08.2018, а.с. 35-36. Рішенням Меденицької селищної ради від 22.02.2019 року №89 «Про надання дозволу гр. [PERSON] на приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку без погодження меж» затверджено висновок земельно-погоджувальної комісії і надано гр. [PERSON] дозвіл на приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,1280 га в [ADDRESS] без підписання акту встановлення та узгодження меж гр. [PERSON] . Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.09.2020 у справі №442/8639/19, залишеним буз змін постановою Львівського апеляційног осуду 29.06.2021 та Постановою Верховного Суду від 21.12.2021, у позові [PERSON] до Меденицької селищної ради, [PERSON] про скасування акту органу місцевого самоврядування та усунення перешкод в користування земельною ділянкою було відмовлено, а.с. 60-70. В ході розгляду зазначеної справи судами було встановлено та в силу вимог ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає, що позивачка не надала доказів того, яким чином відповідачі порушують її права, а навпаки суд встановив, що жодні права та інтереси позивачки рішенням селищної ради не порушені, а відповідачка [PERSON] не чинить жодних перешкод в користуванні земельною ділянкою та таке рішення прийнято в межах повноважень селищної ради. При цьому суд виходив з того, що прийняттю рішення Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області від 22 лютого 2019 року №89 передувала процедура щодо визначення меж суміжних земельних ділянок позивачки [PERSON] та [PERSON] . Крім цього, судами було встановлено, що з протоколу засідання земельно-погоджувальної комісії Меденицької селищної ради від 06.02.20219 вбачається, що 09.08.2018 у [PERSON] для приватизації земельної ділянки було проведено обміри ліцензованою організацією. При даних обмірах були присутні власники сусідньої земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] . Оскільки між вказаними земельними ділянками немає відповідної огорожі, яка б розмежовувала їх, обміри були проведені за згодою двох сторін. Так як Сенечин відмовились підписувати акт встановлення (відновлення) і погодження зовнішніх меж земельної ділянки для розгляду цього спірного питання було скликано земельно-погоджувальну комісію, якою було проведено переобміри земельних ділянок і вставлено, що порушень з боку [PERSON] не виявлено та складено акт. Відповідно, надано рекомендацію, що [PERSON] може приватизувати свою земельну ділянку без підпису [PERSON] . При цьому, в акті вказаної комісії від 06.02.2019 вказано, що під час обмірів спірних земельних ділянок було встановлено, що фактична ширина земельної ділянки [PERSON] з [ADDRESS] становить 13,25 м, а згідно обмірів земельно-кадастрової книги від 1992 року ширина даної земельної ділянки становить 13,0 м. Ширина земельної ділянки [PERSON] з [ADDRESS] становить 14,70 м, а згідно записів земельно-кадастрової книги від 1992 року 15 м. Враховуючи фактичні розміри обох ділянок та дані земельно-кадастрової книги 1992 року, комісією не було виявлено порушення межових знаків земельної ділянки [PERSON] . Разом з тим, судами було встановлено відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про відновлення меж та площі земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні позивачки, оскільки відповідно до ст. 107 Земельного Кодексу України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Проте така документація щодо земельної ділянки, що знаходиться в користуванні позивачки, у матеріалах справи відсутня. Отже, у згаданій вище справі суд прийшов до переконання, що відповідач - Меденицька селищна рада правомірно надала дозвіл відповідачці [PERSON] на приватизацію земельної ділянки площею 0,1280 га на [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, без погодження меж. Той факт, що в даному рішення було вказано про затвердження висновку земельно-погоджувальної комісії і надання дозволу [PERSON] на приватизацію земельної ділянки площею 0,1280 га на [ADDRESS] не є предметом даного спору. Крім цього, з долучених позивачем письмових доказів вбачається, що [PERSON] зверталась із заявою про надання їй дозволу на приватизацію земельної ділянки без підпису акту та узгодження меж саме на [ADDRESS] , а не на [ADDRESS] . Та і уся технічна документація, технічне завдання на встановлення меж земельної ділянки в натурі, кадастровий план відомості про встановлені межові знаки стосуються саме земельної ділянки на [ADDRESS] , а.с. 27-43. В подальшому, Рішенням Меденицької селищної ради від 11.02.2022 №1730 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд гр. [PERSON] та надання її у власність» затверджено технічну документацію в натурі (на місцевості) громадянці [PERSON] у власність 0,1280 га з кадастровим номером 4621255400:01:001:0057 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована на [ADDRESS] та надано у власність відповідачці вказану земельну ділянку, а.с. 25-26. Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення Меденицька селищна рада Дрогобицького району Львівської області реалізувала своє право власника, в особі місцевої ради, розпоряджатися землями територіальної громади та діяла в межах дискреційних повноважень. Як встановлено судом, право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано державним реєстратором виконавчого комітету Трускавецької міської ради в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.02.2022, номер запису про право власності 46865150. Відповідно до рішення Меденицької селищної ради №2191 від 09.05.2023, перейменовано в [ADDRESS] без зміни нумерації будівель, а.с. 48. Таким чином, судом встановлено, що із земельною ділянкою, на якій знаходиться належний позивачці на праві власності житловий будинок [ADDRESS] , межує земельна ділянка, власником якої є [PERSON] , якій належить будинок [ADDRESS] . Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України). У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України). Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] зазначила про порушення її прав унаслідок передання Меденицькою селищною радою [PERSON] земельної ділянки площею 0,1280 га. Також вказувала, що межа її земельної ділянки порушено відповідачем [PERSON] , яка здійснила часткове захоплення її земельної ділянки, внаслідок чого вона позбавлена можливості використовувати свою ділянку за її цільовим призначенням. Крім цього, позивачка посилається на порушення прав оскаржуваним рішенням [PERSON] , як власника житлового будинку [ADDRESS] . Проте, вказані доводи є неспроможними, оскільки саме [PERSON] , у випадку порушення його прав, міг звертатись до суду за їх відновленням. Отже, у спірних правовідносинах предметом доказування є наявність або відсутність факту порушення оспорюваним рішенням органу місцевого самоврядування прав [PERSON] як власника житлового будинку на [ADDRESS] та користувача земельної ділянки, необхідної для обслуговування цього будинку. Однак, як встановлено в судовому засіданні, жодної документації щодо земельної ділянки, на якій розміщено житловий будинок позивачки, не виготовлялось і за виготовленням такої позивачки ніколи не зверталась, межі земельної ділянки, її розмір та конфігурація, на якій розміщено її житловий будинок в натурі (на місцевості) не встановлювались, за винятком встановлення меж між земельними ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS] . Доказів про те, яку саме частину земельної ділянки, яка б могла належати позивачці, передано у власність відповідачці, позивачем не надано і таких в судовому засіданні не встановлено. В даному ж випадку, позивачка не являється ані користувачем, ані власником земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок [ADDRESS] , а відтак доводи позивача про порушення її прав оскаржуваним рішенням є неспроможними. Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Як зазначено вище, частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України). Таким чином суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це, і залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач [PERSON] не довела, що її права оскаржуваним рішенням порушені та в чому полягає порушення її прав та інтересів. Позивачем не надано суду доказів, які б свідчили, що у разі прийняття судом рішення про скасування оскаржуваного рішення у неї виникнуть права на виділену відповідачу ділянку або це призведе до відновлення її порушених прав. Також позивачем не доведено порушення її прав та законних інтересів саме відповідачем Меденицькою селищною радою, яка діяла у межах дискреційних повноважень щодо розпорядження землями територіальної громади, а тому твердження позивача про незаконність прийнятого рішення є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу. Відтак, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача її право на звернення до відповідного органу місцевого самоврядування з приводу виготовлення документації щодо земельної ділянки, на якій розміщено її житловий будинок, виділення такої ділянки у власність, що вичерпає тривалий конфлікт між сторонами. За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування рішення Меденицької селищної ради №1730 від 11.02.2022. В той же час, за відсутності підстав для скасування згаданого вище рішення, похідна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідачки на земельну ділянку [ADDRESS] також задоволенню не підлягає. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Оскільки в задоволенні позову відмолено, а на підставі вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідачки не підлягають. Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed