Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-30 00:00:00

У лютому 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 13.01.2020 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та відповідачем укладено Кредитний договір №22030000271301, згідно якого банком надано грошові кошти в сумі 45\~080,00 грн. строком на 48 місяців з оплатою процентів в розмірі 0,001% річних за строкову заборгованість та в розмірі 56 % річних за прострочену заборгованість; щомісячна комісія за обслуговування кредиту з 13.01.2020 по 12.02.2021 в розмірі 5% від суми кредиту; з 13.02.2021 по 12.02.22 4% від суми кредиту; з 13.02.2022 по 12.02.2023 3 % від суми кредиту; з 13.02.2023 по 13.01.2024 1,95% від суми кредиту. Дата та розмір обов`язкового платежу зазначено графіку платежів (Розділ 4 Договору). Внаслідок невиконання відповідачкою своїх зобов`язань станом на 11.07.2023 року виникла заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 59\~964,11 грн., яка складається з 45\~252,31 залишок простроченого кредиту; 14\~701,80 грн. залишок прострочених комісій. 12.07.2023 АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «ФК» «Онлайн Фінанс» уклали Договір факторингу №12/07/23, відповідно до умов якого, ТОВ «ФК» «Онлайн Фінанс» передає грошові кошти в розпорядження АТ «Банк Кредит Дніпро» (ціна продажу) за плату, а АТ «Банк Кредит Дніпро» відступає ТОВ «ФК» «Онлайн Фінанс» права грошової вимоги (права вимоги) до боржника за кредитними договорами (портфель заборгованості) відповідно до реєстру боржників згідно додатку 1. Згідно з витягом із Реєстру Боржників до Договору факторингу №12/07/23 від 12.07.2023 ТОВ«ФК» «Онлайн Фінанс» набуло право вимоги до відповідачки на загальну суму 59954,11 грн. 29.01.2024 ТОВ «ФК» «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» уклали Договір факторингу №29/01/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» відступило право грошової вимоги ТОВ «ФК» «ЕЙС» до [PERSON] . Згідно з Реєстром боржників від 29.01.2024 до Договору факторингу №29/01/2024 від 29.01.2024 до ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» перейшло право грошової вимоги до відповідачки в розмірі 59\~954,11 грн. 03.02.2024 року позивач направив [PERSON] лист- повідомлення про погашення кредиту, але заборгованість погашена не була. Враховуючи викладене, просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованість за кредитним договором № 22030000271301 від 13.01.2020 року в розмірі 59954,11 грн, судовий збір у розмірі 2\~422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4\~500,00 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.02.2024 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився. В позовній заяві зазначив, що підтримує позовні вимоги позивача та просить розглянути справу за відсутністю представника банку. Не заперечує щодо розгляду справи у заочному порядку. Відповідач в судові засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином. Ухвала про відкриття провадження, позовна заява з додатками відповідачу направлено на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача. Конверт повернувся з відміткою «Адресат відсутній», що відповідно до вимог ст.128 ЦПК України є належним повідомленням. Відповідно до положень ч. 8ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача без повідомлення причини, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло відзиву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2передбачено, що відповідно до статей55,124\~Конституції України та статті 3\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.12ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, принцип змагальності згідно ст.12ЦПК України забезпечує повноту дослідження обставин справи. Даний принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. Так, судом встановлено, що 13.01.2020 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та відповідачем укладено Кредитний договір №22030000271301, згідно якого банком надано грошові кошти в сумі 45\~080,00 грн. строком на 48 місяців з оплатою процентів в розмірі 0,001% річних за строкову заборгованість та в розмірі 56 % річних за прострочену заборгованість; щомісячна комісія за обслуговування кредиту з 13.01.2020 по 12.02.2021 в розмірі 5% від суми кредиту; з 13.02.2021 по 12.02.22 4% від суми кредиту; з 13.02.2022 по 12.02.2023 3 % від суми кредиту; з 13.02.2023 по 13.01.2024 1,95% від суми кредиту. Дата та розмір обов`язкового платежу зазначено графіку платежів (Розділ 4 Договору). Внаслідок невиконання відповідачкою своїх зобов`язань станом на 11.07.2023 року виникла заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 59\~964,11 грн., яка складається з 45\~252,31 залишок простроченого кредиту; 14\~701,80 грн. залишок прострочених комісій. 12.07.2023 АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «ФК» «Онлайн Фінанс» уклали Договір факторингу №12/07/23, відповідно до умов якого, ТОВ «ФК» «Онлайн Фінанс» передає грошові кошти в розпорядження АТ «Банк Кредит Дніпро» (ціна продажу) за плату, а АТ «Банк Кредит Дніпро» відступає ТОВ «ФК» «Онлайн Фінанс» права грошової вимоги (права вимоги) до боржника за кредитними договорами (портфель заборгованості) відповідно до реєстру боржників згідно додатку 1. Згідно з витягом із Реєстру Боржників до Договору факторингу №12/07/23 від 12.07.2023 ТОВ«ФК» «Онлайн Фінанс» набуло право вимоги до відповідачки на загальну суму 59954,11 грн. 29.01.2024 ТОВ «ФК» «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» уклали Договір факторингу №29/01/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» відступило право грошової вимоги ТОВ «ФК» «ЕЙС» до [PERSON] . Згідно з Реєстром боржників від 29.01.2024 до Договору факторингу №29/01/2024 від 29.01.2024 до ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» перейшло право грошової вимоги до відповідачки в розмірі 59\~954,11 грн. 03.02.2024 року позивач направив [PERSON] лист- повідомлення про погашення кредиту, але заборгованість погашена не була. Відповідно до ст.514Цивільного кодексуУкраїни\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно\~ст. 1082 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Зі змісту вказаної норми вбачається, що виконання боржником грошового зобов`язання фінансовому агенту (фактору) звільняє його від виконання зобов`язань перед клієнтом (первісним кредитором) лише у випадку, коли оплата здійснена з дотриманням правил цієї статті, визначених як частиною першою, так і частиною другою. Статтею 526 Цивільного кодексу України, визначено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Приписами ст. ст.\~610,\~611 Цивільного кодексу України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до\~ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором №22030000271301 від 13.01.2020 відповідачем порушено умови Кредитного договору, у зв`язку з чим виник борг в розмірі 59\~964,11 грн., яка складається з 45\~252,31 залишок простроченого кредиту; 14\~701,80 грн. залишок прострочених комісій, що підлягає стягненню з відповідача, оскільки розмір заборгованості підтверджується долученими до справи доказами. Суд наголошує, що процесуальним законом закріплено принципи змагальності сторін і диспозитивності цивільного судочинства, сторони мають обов`язок доказування і подання доказів (ст. ст. 10, 11, 60 Цивільно-процесуального кодексу України). Доказування не може ґрунтуватися на догадках і припущеннях суду чи учасників процесу. За таких обстави та міркувань позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Згідно зі ст.141ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн. Щодо вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої-третьої\~ст.137ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з вимогами ч.8\~ст.141ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах), задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яких доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення ЄСПЛ від 10 січня 2010 року у справі «Дубовик проти України», рішення ЄСПЛ від 18 лютого 2010 року у справі «Гуриненко проти України»). Суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постанові від 27 червня 2018 р. у справі № 826/1216/16, відповідно до якого склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. З огляду на викладене, обставин суд приходить до висновку про задоволення заявлених стороною позивача судових витрат на професійну правову допомогу. Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved