Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-12 00:00:00

21.10.2024 р. позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь невідшкодовані витрати на утримання, які передбачені ст. 27.2. Закону №1961 у розмірі 182 587,87грн.; 10 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15 березня 2024 року приблизно о 20 год., 00 хв. водій [PERSON] керуючи транспортним засобом «БАЗ-А079.14» д.н.з. [NUMBER] допустив наїзд на пішохода [PERSON] , який від отриманих ушкоджень загинув на місці події. Внаслідок вказаної події позивачу, який являється сином померлого та рідним було завдану непоправної моральної шкоди, та тяжких глибоких душевних страждань внаслідок загибелі. В подальшому, позивач через свого опікуна [PERSON] (бабуся) звернувся до відповідача з усіма необхідними документами для виплати страхового відшкодування, втому числі з заявами про страхову подію, заявами про виплату страхового відшкодування, яка включає себе: моральної шкоди у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, встановлених на дату ДТП 85 200,00грн., витратами на поховання в 52212,13 грн., а також позивач на утримання у розмірі 36 заробітних плат, встановлених на дату ДТП 36*7100,00грн. = 255 600,00грн. Відповідач у свою чергу, визнав подію страховою, а заявлені вимоги обґрунтованими, та провів виплату страхового відшкодування, а саме заявникам моральної шкоди в розмірі 85 200 грн., та 52 212,13 грн. витрат на поховання, однак щодо виплати страхового відшкодування в частині витрат на утримання, яке передбачене вимогами п. 27.2 ст. 27 Закону №1961., відповідачем було визнано що заявлені вимоги є обґрунтованими в розмірі залишку ліміту страховика, а саме: 320 000,00 грн.- 85 2000 грн. - 52212,13 грн.=182 587,87 грн. та прийняте рішення про визнання вимог заявника в частині сплати виплати на утримання обгрунтваними, проте виплата вищезазначеної суми буде проведена шляхом перерахування щомісячними платежами в розмірі 4 733,33 грн., на рахунок позивача до листопада 2027 року. Однак позивач не погоджується із розтермінуванням вказаної виплати, оскільки вимоги ст. 27 Закону України 1961 та вимоги ст. 1200 ЦК України вказують, що виплата страхового відшкодування в даному питання не може бути меншою ніж 36 мінімальних заробітних плат та проводить до досягнення особою яка має право на таке відшкодування до досягнення останньою 18 років. Тому враховуючи ту обставину, що на момент прийняття страховиком рішення про розтермінування зобов`язань позивачу виповнилося 18 років, тому виплата повинна бути проведена одноразово у визначеному страховиком розмірі 182 587,87 грн. Ухвалою суду від 24 жовтня 2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.40-41). Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву. 15.11.2024 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зменшити витрати на правову допомогу, зважаючи на те, що позивач безпідставно намагається зобов?язати відповідача сплатити кошти позивачу у повному обсязі, хоча такий обов?язок не встановлений Законом України №1961-IV, а тільки встановлено право на відшкодування одноразовою виплатою. Окрім цього, додав, що норми спеціального законодавства щодо відшкодування шкоди передбаченої пункти 27.2, 27.3 та 27.5 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та правозастосування таких норм Верховним Судом вставнолено, що страхові компанії мають право обирати спосіб сплати страхового відшкодування, а саме частинами - щомісячні платежі одноразовий платіж. Щодо судових витрат позивача, то предствник відповідача вважає, що вони явно є завищеними вказаний представник здійснює представництво потерпілих у численних справах та не потребує додаткових зусиль, за 2024 рік предстаником позивача подано більше 100 позовів, а отже сума до стягнення на правову допомогу є явно завищеною. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно повідомлення про ДТП, 15.03.2024 р. близько 19 год. 55 хв. водій [PERSON] , керуючи автомобілем «БАЗ 4079.14», д.н.з. [NUMBER] , рухаючись автодорогою МІ 4 здійспив паїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] . В результаті ДТП пішохід [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув у лікарні (а.с. 27). [PERSON] , [INFO] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 32). Згідно лікарського свідоцтва про смерть №120 від 20.03.2024 року [PERSON] [INFO] помер [INFO] у зв?язку : пішохід, потеріплий внаслідок дорожнього нещасного випадку (а.с. 30). Відповідно до довідки про склад сім?ї встанволено, що на утриманні у загиблого знаходилися непрацездатні особи: [PERSON] (мати загиблого) [PERSON] (син загиблого) (а.с. 28). Згідно рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 20.06.2023 року [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 33-35). Рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області виконавчий комітет від 26.07.2023 №256 встановлено піклування над неповнолітнім [PERSON] [INFO] та призначено його піклувальником [PERSON] , оскільки піклувальник неповнолітнього померла [PERSON] , а батько [PERSON] позбавлений батьківських прав. 08.04.2024 року [PERSON] звернулася до ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» із заявою про здійснення відшкодування шкоди, заподіячної внаслідок ДТП, що сталася [INFO] в результаті якої [PERSON] помер (а.с.24). 31.05.2024 року слідчим управлінням ГУ НП в Одеській обл., постановою закрито кримінальне провадження №12024160000000345 від 16.03.2024 року зв?язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України (а.с.21-23). Згідно полісу №218184413 від 05.03.2024 року станом на момент ДТП транспортний засіб БАЗ 4079.14», д.н.з. [NUMBER] був застрахований у ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» (а.с. 19). Як вбачається із листа ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» від 05.09.2024 року №1575 страховиком прийняте рішення щодо виплати страхового відшкодування за моральну шкоду у розмірі 85 200,00 грі., відповідно до п. 27.3. Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - 12 мінімальних заробітних плату місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку (12 Х 7100,00 = 85 200,00); страховиком прийняте рішення щодо виплати страхового відшкодування за витрати на поховання, відповідно до п. 27.4. Закону, у розмірі 52 212,13 грн. Зазначена сума розрахована підтверджують такі витрати. А також Відповідно до договору (полісу) 218184413, укладеного зі страховиком, страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров?ю становить 320 000,00 грн. Згідно із п. 1.27.2. Закону, загальний розмір страхового відшкодування утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (36 х 7100.00 =255 600,00). Згідно із пунктом 27.5 статті 27 Закону, загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань за шкоду, заподіяну життю та здоров?ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Таким чином, після виплати страхового відшкодування за моральну шкоду та витрат на поховання, залишок страхової суми, за якою може бути виплата страхового відшкодування, пов?язаного із втратою годувальника, складає 320 000,00 - 85 200,00 - 52 212,13 182 587,87 грн. Відповідно до пункту 27.2 статті 2.7 Закону, Страховик здійснює відшкодувания шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України кожній особі, яка має право на таке відшкодувания, рівними частинами. Згідно із п. 2 ст. 1200 ЦК України, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Відповідно до п. 1 ст. 1202 Цивільного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров?я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. Документів з інформацією про середньомісячний дохід померлого [PERSON] за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік [PERSON] не надано, у зв?язку з чим, для розрахунку, прийнято мінімальну заробітну плату на день настання ДТП, а саме 7 100,00 грн. Таким чином, розмір щомісячного платежу (4 733,33 грн.), що підлягає виплаті Страховик визначив у розмірі мінімальної заробітної плати на день настання ДТП (7 100,00 грн.) за вирахування частки, що припадала на самого померлого (2 366,67 грн.: 7 100 /3 - кількість осіб у сім?ї), останній платіж буде здійснено у листопаді 2027 року в розмірі 2 721,33 грн., загалом - 182 587,87 грн. Страховиком прийняте рішення про виплату страхового відшкодування у таких розмірах: моральна шкода у розмірі 85 200,00 грн., дата виплати 04.09.2024 р.; витрати на поховання у розмірі 52 212,13 грн., дата виплати 04.09.2024 р.; шкода пов?язана з втрагою годувальника у розмірі 182 587,87 грн., з виплатою щомісячними платежами у розмірі 4 733,33 грн. протягом 38 місяців, починаючи з вересня 2024 р. (дата виплати 04.09.2024 р .), останній платія 2 721,33 грн. у листопаді 2027 р. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Відповідно до п. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Спірні відносини виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена смертю особи в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, а отже врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов?язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його або прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Відповідно до п. 23.1. ст. 23 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкодою, заподіяною життю та здоров?ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода пов?язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов?язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов?язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв?язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров?я; шкода, пов?язана із смертю потерпілого. За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе особа, яка її завдала. Відповідно до ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до п. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування», страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих унаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. Пунктом 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою. Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років). Статтею 1202 ЦК України передбачено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. Положення статей 1200 та 1202 ЦК України закріплені у книзі п`ятій - зобов`язальне право, главі 82 - відшкодування шкоди, розділі 2 - відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Системний аналіз статей 1200 та 1202 ЦК України дає підстави для висновку, що одна із них визначає перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, інша - порядок відшкодування такої шкоди. Таким чином, вказані норми необхідно розглядати у взаємозв`язку, оскільки вони підлягають застосуванню як елементи єдиного механізму правового регулювання відносин із відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого. У системному зв`язку із статтями 1200, 1202 ЦК України положення пункту 27.2 статті 27 та пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV щодо строків відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, необхідно розуміти таким чином: страховик (у випадках передбачених Законом - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами шляхом виплати страхових сум щомісячними платежами; перший платіж здійснюється не пізніше ніж через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування. Крім цього, пунктом 27.5 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Вказаною нормою передбачено право страховика, а не обов`язок (у випадках передбачених Законом - МТСБУ) відшкодувати шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого, шляхом здійснення одноразової виплати. Як встановлено судом, ПрАТ "СК "Інтер-Поліс" вирішив відшкодувати шкоду, пов?язану із втратою годувальника у розмірі 182 587,87 грн., щомісячними платежами у розмірі 4 733,33 грн. протягом 38 місяців, починаючи з вересня 2024 р. (дата виплати 04.09.2024 р.), останній платіж у розмірі 2 721,33 грн. у листопаді 2027 р. Проте позивач непогоджується із розтермінуванням виконання зобов`язання, оскільки вимоги ст. 27 Закону України №1961 та вимоги ст. 1200 ЦК України вказують, що виплата страхового відшкодування в даному питання не може бути меншою ніж 36 мінімальних заробітних плат та проводить до досягнення особою яка має право на таке відшкодування до досягнення останньою 18 років, а тому зважаючи на те, що на момент прийняття страховиком рішення про розтермінування зобов`язань позивачу виповнилося 18 років, а тому виплата повинна бути проведена одноразово у визначеному страховиком розмірі 182 587,87 грн. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України за наявності обставин, які мають істотне значення, та із урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоду, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більше як за три роки. Отже, для відступу від загального порядку (щомісячними платежами) відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, використовуючи принципи, закладені у ч. 1 ст. 1200 ЦК України, заявник повинен вказати на наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість виплати відшкодування одноразовим платежем, а страховик, в свою чергу, надати оцінку цим обставинам та прийняти відповідне рішення. Судом досліджено, що страхова компанія у чіткій відповідності до вказаної норми закону визначила загальний розмір вказаного відшкодування, який позивачем не оспорюється, і визначила розмір щомісячних платежів з розрахунку виплати всієї суми відшкодування на час досягнення дитиною повноліття, а отже відповідачем не було порушено прав позивача на отримання вказаного страхового відшкодування. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з сталою практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно правового висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 21 липня 2021 року в справі 287/363/16, при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування з важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд має право винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (правова позиція Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2022 року в справі 857/7/22). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Враховуючи наведені норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, та оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки судом не встановлено як порушення прав позивача на отримання страхового відшкодування так і неправомірних дій відповідача, зважаючи на те, що відповідач не лише не відмовився від виплати страхового відшкодування, а й зобов`язався виплачувати вказану суму страхового відшкодування частинами, протягом визначеного строку, що не заборонено Законом. Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.ст. 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його неможна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи, позивачі від сплати судового збору звільняються. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, із відповідача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір не стягується та залишається за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed