Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-02 00:00:00

06.06.2024 р. позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що 12.04.2016 р. між нею та відповідачем було укладено договір позики, за яким позивач передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 250 000 грн., про що було складено розписку. Відповідач зобов`язалась повернути грошові кошти до 12 квітня 2021 р. У встановлені строки сума позики не повернута. Посилаючись на ст.ст.23, 530, 629, 1046-1048 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача на її користь суму боргу за договором позики у розмірі 250 000 грн. та судові витрати. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 12.06.2024 р. справу передано до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя на підставі ст.31 ЦПК України. 22.10.2024 р. справа надійшла до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя. Ухвалою від 30.10.2024 р. відкрито провадження і справа призначена до розгляду на 03.12.2024 р. у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 03.12.2024 р. розгляд справи відкладено на 03.02.2025 р. для повторного виклику відповідача на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України. Позивач направила до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, позов просить задовольнити. Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач до суду не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позов не подавала. Суд розгляну справу без участі відповідача на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України. В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. З наданих позивачем письмових доказів судом встановлено, що 12.04.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, на підтвердження укладення якого відповідач склала розписку (а.с.2). За умовами договору позики [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти в сумі 250 000 гривень, зобов`язавшись повернути позику в строк до 12.04.2021 р. Позивач зазначає, що зобов`язання по поверненню грошових коштів [PERSON] не виконала. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 у справі № 6-2789цс16. У постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. З аналізу вищенаведеного вбачається, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. В постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення суми боргу з відповідача відповідно до заявлених позовних вимог, а саме у сумі 250 000 грн. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір пропорційно до суми задоволених позовних вимог.

Outcome: approved