Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-12 00:00:00

У листопаді 2024 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила розірвати шлюб, укладений між ними 03.06.2022 року, від якого мають малолітню дитину. Стверджувала, що відносини з чоловіком не склались, між ними немає взаєморозуміння, мають різні погляди на сімейні відносини, ведення спільного господарства. Шлюбні стосунки припинені, вони проживають окремо, син проживає з батьком. Вважає, що поновлення подружніх відносин неможливе. Сина просила залишити з відповідачем. Сторони в судове засідання не прибули, позивач в заяві просила розгляд справи проводити без її участі, відповідач надав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечив та просив залишити сина із ним. Дослідивши надані\~докази по\~справі,\~суд дійшов\~наступного висновку. Відповідно до ст.112 СК України, шлюб може бути розірвано, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання сторін і збереження сім`ї неможливе. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03.06.2022. Під час спільного проживання, до реєстрації шлюбу, у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, добровільність шлюбу одна з основних його засад. Різниця в поглядах на права та обов`язки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і до фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами. Перебуваючи у шлюбі, позивач та відповідачка не змогли створити міцної сім`ї, про що свідчить той факт, що вони не підтримують шлюбних відносин, та не мають наміру їх поновлювати. У сім`ї немає перспективи возз`єднання. До порозуміння сторони не прагнуть, у кожного сформувався свій погляд на життя та інтереси, а йти на поступки один одному подружжя не бажає. Позивач наполягала на розірванні шлюбу, вважаючи примирення і збереження їх сім`ї неможливим, проти чого відповідач, в свою чергу, не заперечив та погодився з позовними вимогами. Згідно ч.3\~ст.109\~СК України,\~суд постановляє\~рішення про\~розірвання шлюбу,\~якщо буде\~встановлено,\~що заява\~про розірвання\~шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їх дітей. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сім`я розпалася остаточно. Шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам сторін, що має суттєве значення для них та їх дитини, тому є підстави для розірвання шлюбу. Щодо вимоги про визначення місця проживання спільної дитини сторін разом із батьком, то суд виходить із наступного. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Положеннями ст.160 СК України врегульовано право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків, а яка досягла за спільною згодою останніх та самої дитини (ст.160 СК України). Відповідно до положень ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає; у віці від 10 до 14 років її місце проживання є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше не встановлено за згодою між останніми та самою дитиною. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначений у ст.16 ЦК. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) особи порушені, невизнані або оспорені і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) особа звернулася до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного приватного (цивільного) права (інтересу) є самостійною підставою для відмови в позові або заяві. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси особи власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Згідно зі ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ст.161 СК України). Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками (ст.7 СК України). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Тобто, визначення місця проживання дитини з одним із батьків в судовому порядку має місце лише в тому разі, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. В інакшому випадку суди будуть виконувати не властиві їм функції, оскільки мають здійснювати правосуддя виключно в тих випадках, коли права особи порушуються, оспорюються чи не визнаються. Згідно зі ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Суд враховує позицію матері, позивачки, висловлену нею зокрема у позовній заяві, про те, що спору про місце проживання сина у неї з відповідачем немає. Відтак, підстав для визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з одним із батьків, суд не вбачає. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. З відповідача також належить стягнути судовий збір, понесений позивачкою при подачі позову.

Outcome: partial