Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке перебуває в комунальній власності міста, за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тривалою відсутністю відповідача за місцем реєстрації без поважних причин. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що зазначена квартира надавалась їй та членам її сім`ї у користування на підставі ордеру № 9475 від 07 червня 1994 року. Відповідач [PERSON] її донька, яка не проживає з 2000 року у спірному житловому приміщенні, виїхавши в РФ за невідомою їй адресою, її речі відсутні. Комунальні платежі за місцем реєстрації [PERSON] не сплачує, що спричиняє позивачу, як основному наймачу приміщення, тягар по їх сплаті, тому просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 07 листопада 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 04 лютого 2025 року суд постановив здійснювати заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення. У судове засідання сторони та третя особа не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, передбаченому статтею 128 ЦПК України. Представник позивача адвокат Козаченко Д.І. звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, на вимогах наполягає. Відповідач [PERSON] причини відсутності не повідомила, відзиву на позов не подала. Представник третьої особи Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради письмових заперечень до суду не подав. Ураховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до таких висновків. Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, на підставі ордеру на житлове приміщення № 9475 від 07 червня 1994 року, виданого на підставі протоколу засідання комісії по обміну житлової площі № 23 від 07.06.1994, позивачу [PERSON] та членам її сім`ї було надано в користування житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14 - копія ордеру). У вказаному\~помешканні,\~за відомостями\~Департаменту адміністративних\~послуг виконкому\~Криворізької міської\~ради, зареєстрована з 10 вересня 1997 року відповідач [PERSON] , [INFO] (а.с. 32), яка, за даними акту, складеного 09 жовтня 2024 року мешканцями квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] та посвідченого майстром ТОВ «Житлосервіс-КР», не проживає з 2000 року по теперішній час у квартирі [ADDRESS] (а.с. 17 копія акту). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що суд може у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, в наслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Верховний Суд (постанова від 17 квітня 2019 року у справі № 135/165/17-ц) в оцінці обставин виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановленихЦПК України,\~при цьому\~саме на\~позивача процесуальний\~закон покладає\~обов`язок\~довести факт\~відсутності відповідача\~понад встановленістаттею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Отже, сторона, яка посилається на певні обставини на обґрунтування своїх вимог, зобов`язана навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності таких обставин, суд ухвалює рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин (постанова Верховного Суду від 28 березня 2019 року по справі № 520/14828/16-ц). Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Оскільки належним\~чином повідомлена\~про дату\~слухання справи\~відповідач відзиву\~на позов\~та доказів\~на його\~підтвердження,\~суду не\~надала,\~враховуючи,\~що цивільне\~судочинство згідно\~частин 1-3\~статті 12\~ЦПК України\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін та\~кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~так як\~відповідно до\~частини 6\~статті 81\~ЦПК України\~доказування не\~може ґрунтуватися\~на припущеннях,\~беручи до\~уваги те,\~що відповідач\~ [PERSON] \~станом на\~дату розгляду\~справи не\~проживає у\~житловому приміщенні\~по [ADDRESS] \~без поважних\~причин понад\~строки,\~визначені статтею\~71\~ЖК України,\~що підтверджується\~письмовими доказами\~у справі,\~суд вважає\~можливим визнати\~її такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому підлягають відшкодуванню судові витрати позивача, понесені нею по сплаті судового збору.

Outcome: approved