Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-29 00:00:00

30.05.2023 року позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , інтереси якої представляє законний опікун [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування. В обґрунтування позову зазначили, що в 2020 році позивачі звернулись до Баришівського районного суду Київської області з цивільним позовом про визнання договорів дарування недійсними та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Під час підготовки даної справи до розгляду, суддею Баришівського районного суду Київської області, було витребувано копії оспорюваних договорів дарування та 19.08.2020 року приватним нотаріусом Зубар Н.В, на адресу суду було направлено вищезапитувані договори. 24.10.2022 року було винесено рішення у цивільній справі № 355/630/20, яким позов було задоволено частково: визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Зубар Наталією Володимирівною ( [PERSON] , обдарований - [PERSON] ); визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Зубар Наталісю Володимирівною (дарувальник - [PERSON] , обдарований - [PERSON] ); визнано недійсним договір дарування нежилих приміщень, групи приміщень № 754 в літ А, за адресою [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Зубар Наталією Володимирівною (дарувальник - [PERSON] , обдарований - [PERSON] ) та було визнано право власності по 1/8 спадкового майна. 16.02.2023 року Київським апеляційним судом було винесено постанову, якою рішення Баришівського районного суду Київської області від 24.10.2022 року скасовано в частині визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , 09.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубар Н.В. за реєстровим № 377; визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , 09.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубар Н.В., за реєстровим № 383; визнання за [PERSON] , [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] по 1/8 частині нежилих приміщень № 754 (літера «А»), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та по 1/8 частині квартири [ADDRESS] . В обґрунтування винесеного рішення Київський апеляційний суд зауважив, що [PERSON] мав бути відповідачем у даній справі, проте, Баришівський районний суд не звернув на це належної уваги. Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції було встановлено наступне : 17.05.2017 року [PERSON] уклала з [PERSON] Договір дарування нежилих приміщень, відповідно до якого передала безоплатно та безумовно у власність [PERSON] нежилі приміщення №№ 1,2,3,4,5,6,7,8, (група приміщень № 754 () літера «А»), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 09.06.2017 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір дарування квартири, відповідно до якого передала безоплатно та безумовно у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 09.06.2017 року [PERSON] уклав з [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] , договір дарування квартири, відповідно до якого передав безоплатно та безумовно у власність [PERSON] квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивачі звернулись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно. Позивачами було отримано відповідь, що ними не надано оригіналів правовстановлюючих документів, що унеможливлює отримання ними свідоцтва про право на спадщину. Окрім того, нотаріус повідомила, що за матеріалами спадкової справи оригінали правовстановлюючих документів знаходяться у [PERSON] . Окрім того, від нотаріуса позивачам стало відомо, що частину майна, придбаного за спільні кошти в шлюбі з спадкодавцем та оформленого на дружину померлого, [PERSON] , було відчужено, шляхом укладання договорів дарування. Таким майном, зокрема, є: договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 09.06.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубар Н.В. за реєстровим № 377; договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 09.06.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубар Н.В., за реєстровим № 383; договір дарування нежилих приміщень № 754 (літера «А»), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Позивачі вважають що спірними договорами порушено право спадкоємців на отримання спадкового майна, а тому є підстави для визнання договорів недійсними. Враховуючи вище викладене, позивачі звернулись до суду з позовом, який просять задовільнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 23.06.2023р. відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. У судовому засідання представник позивачів [PERSON] , [PERSON] - адвокат Семиполець В.В. підтримав доводи позовної заяви, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові; просив задовільнити позов у повному обсязі. У судовому засідання відповідач [PERSON] заперечував проти позовної заяви, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзові на позов; просив відмовити у задоволенні позову за викладених у відзові обставин. У судовому засідання представник відповідача Скрипки А.В., яка діє в інтересах [PERSON] , - адвокат Куценко Н.В. заперечувала проти позовної заяви, просила відмовити у задоволенні позову за викладених у письмових поясненнях обставин. Заслухавши думку учасників судового розгляду, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 10.11.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 15.03.2017р. У шлюбі народилась дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 05.02.2010 р. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 17.05.2017 року. За життя спадкодавець [PERSON] не склав заповідального розпорядження на випадок своєї смерті. 17.05.2017 року [PERSON] уклала з [PERSON] Договір дарування нежилих приміщень, відповідно до якого передала безоплатно та безумовно у власність [PERSON] нежилі приміщення №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 (група приміщень №754) (в літері А), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Встановлено також, що 09.06.2017 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір дарування квартири, відповідно до якого передала безоплатно та безумовно у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . В цей же день, 09.06.2017 року, [PERSON] уклав з [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] , длговір дарування квартири, відповідно до якого передав безоплатно та безумовно у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 14.07.2017 року [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини від свого імені та від імені малолітньої дочки [PERSON] . При цьому, нотаріусом у письмовій формі зафіксовано, що у [PERSON] наявні оригінали документів, необхідних для отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. 06.04.2020 року приватним нотаріусом Поздняковою Надією Миколаїв направлено повідомлення про надання оригіналів документів, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно, які є необхідними для видачі свідоцтва про право на спадщину. Згідно статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, що передбачено ст. 1218 ЦК України. Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України). Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя. Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини. Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. 3 матеріалів справи вбачається, що шлюб між спадкодавцем [PERSON] та [PERSON] було укладено 10.11.2007 року. Зі змісту Договору дарування квартири [ADDRESS] , від 09.06.2017 року встановлено, що [PERSON] придбала вказану квартиру у власність на підставі договору купівлі-продажу від 21.07.2011р. Зі змісту договору дарування нежилих приміщень від 17.05.2017р. встановлено, що [PERSON] придбала нежилі приміщення №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 (група приміщень №754) (в літері А), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у власність на підставі договору купівлі-продажу від 05.11.2015р. Отже, вищевказане майно було придбане [PERSON] підчас перебування у шлюбі з [PERSON] . Суд апеляційної інстанції, частково відмовляючи у позові [PERSON] , [PERSON] до Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області, [PERSON] , [PERSON] в особі її законного представника [PERSON] , третя особа [PERSON] , орган опіки та піклування Баришівської селищної ради Київської області та [PERSON] про визнання договорів недійсними та визнання права власності в порядку спадкування, зазначив, що відповідач [PERSON] не надала доказів на підтвердження набуття спірного майна за її особисті кошти, тому обґрунтованим є висновок про те, що вказане майно є сумісною власністю спадкодавця [PERSON] та відповідача [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що згідно договору дарування від 06.07.2011р., [PERSON] безоплатно передав у дар своїй дочці [PERSON] , з метою їх використання для здійснення розрахунку за придбання квартири [ADDRESS] , грошові кошти у сумі 300\~000,00 гривень (т.1 а.с. 74). Даний факт у судовому засіданні безпосередньо підтвердив відповідач по справі [PERSON] . Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 21.07.2011р., [PERSON] придбала вказану квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за ціною 276\~000 грн, що узгоджується з показами відповідача та матеріалами справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що вищевказана квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] за власні кошти, тобто за кошти, які були подаровані їй батьком. З приводу договору купівлі-продажу нежилих приміщень №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 (група приміщень №754) (в літері А), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] від 05.11.2015р. суд зазначає наступне. Згідно заяви [PERSON] від 16.08.2023р., « [PERSON] проживає з 1997 року в Сполучених Штатах Америки. В червні місяці 2014 року він приїздив в Україну. Під час його приїзду в Україну в червні місяці 2014 року він подарував своїй племінниці (яка є одночасно і його хрещеницею) та з якою він підтримує постійно тісні родинні відносини, [PERSON] , [INFO] , грошові кошти в сумі 80.000 (вісімдесят тисяч) доларів США для придбання [PERSON] нежитлової нерухомості в м. Києві для відкриття [PERSON] особистої справи. Зазначені кошти були ним передані в повному обсязі [PERSON] , за які вона в подальшому придбала нежилі приміщення, розташовані по [ADDRESS] , на підтвердження чого надіслала йому на його електронну пошту копію договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 05 листопада 2015 року. Заявник зазначає, що він, [PERSON] , має в Сполучених Штатах Америки бізнес, отримує високий стабільний дохід та має можливість робити коштовні подарунки своїм рідним, яких шанує. Він впевнено можу підтвердити той факт, що джерелом набуття у власність [PERSON] нежилих приміщень, розташованих по [ADDRESS] були кошти, подаровані [PERSON] , ним, [PERSON] , в особисту приватну власність» (т.1 а.с. 88 -108). \~ \~ \~ \~Даний факт у судовому засіданні підтвердив відповідач [PERSON] , який був особисто присутній наприкінці червня 2014р.на святкуванні, під час якого [PERSON] подарував його донці, [PERSON] , грошові кошти у сумі 80\~000 ( вісімдесят тисяч) доларів США для придбання [PERSON] нежитлової нерухомості в м. Києві для відкриття [PERSON] особистої справи. Зазначені кошти були ним передані в повному обсязі [PERSON] , за які вона в подальшому придбала нежилі приміщення, розташовані по [ADDRESS] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що у кінці червня 2014р. його було запрошено на ювілей [PERSON] у кафе « [INFO] » у смт. Баришівка. Під час святкування у кафе приїхав хрещений [PERSON] , який мешкав у США. Він привітав [PERSON] і сказав, що має для неї неочікуваний подарунок дарує на річницю весілля, на якому вчасно не був присутній, грошові кошти у сумі 80\~000 доларів США на розвиток її особистого бізнесу, на її власні цілі. Після чого урочисто подарував білу коробку, у якій знаходилось 8 пачок з доларовими купюрами. Даний подарунок свідка не здивував, оскільки він знав [PERSON] як уродженця смт. Баришівка, який переїхав до США, був дуже заможною людиною, мав у США власний бізнес та постійно надавав суттєву матеріальну допомогу як своїм родичам, так і друзям, надавав гроші на ремонт та обладнання шкіл тощо. Аналогічні пояснення у судовому засіданні надала свідок [PERSON] , яка пояснила, що у червні 2014р. її було запрошено на 5 річницю весілля [PERSON] . Святкування відбувалося у кафе «Хуторок» у смт. Баришівка. На святкування був запрошений хрещений [PERSON] , який приїхав з США. Хрещений привітав її із річницею весілля та презентував коробку із червоною стрічкою, з якої дістав 8 пачок доларових купюр по 10000 доларів США у кожній та подарував [PERSON] , зазначивши, що це на розвиток її справи, щоб вона придбала собі бізнес та щоб була фінансово незалежна. [PERSON] були просто неперевершені. В подальшому, зі слів [PERSON] , їй було відомо, що вона придбала за ці кошти приміщення у м. Києві. Таким чином, суд приходить до висновку, що вищевказані нежилі приміщення №№ 1, [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] (група приміщень №754) (в літері А), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . були придбані [PERSON] за власні кошти, тобто за кошти, які були подаровані їй її хрещеним. Вищевикладені пояснення є послідовними, узгодженими між собою та з іншими доказами по справі, тому у суду відсутні підстави сумніватись у їх достовірності та дійсності. У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі №6-1568цс16). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З наведених вище доказів та показів відповідача та свідків по справі вбачається, що квартири [ADDRESS] , та нежилі приміщення №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 (група приміщень №754) (в літері А), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , хоча й була придбана під час шлюбу сторін, але за особисті кошти відповідача по справі - [PERSON] . \~ \~ \~ \~З приводу визнання договорів дарування квартири та групи приміщень недійсними суд зазначає наступне. Згідно ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам вчиняє мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину мас бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочине має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз`яснено, що визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами. За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Судом досліджено оспорювані договори дарування квартири [ADDRESS] від 09.06.2017р. та дарування нежилих приміщень № 1,2,3,5,6,7,8 групи приміщень 754 ( літера «А»), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , за якими квартира та нежилі приміщення перейшла від [PERSON] до [PERSON] , а потім до дочки спадкодавця - [PERSON] . Враховуючи те, що спірна квартира та нежилі приміщення були набуті [PERSON] під час перебування у шлюбі зі спадкодавцем, однак за власні кошти [PERSON] , то вони є особистою власністю [PERSON] . У ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності. Право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Так згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. \~ \~ \~ \~З урахуванням вищевикладеного, суд не вбачає підстав для визнання договорів : - дарування квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] 09.06.2017 року; -дарування квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] 09.06.2017 року; -дарування нежилих приміщень № 1,2,3,3,5,6,7,8 групи приміщень 754 (літера «А»), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] за реєстровим № 330 не дійсним, у зв`язку з чим суд приходить до переконання, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed