Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.11.2011 року Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . В подальшому, спільне життя позивача з відповідачем не склалося, і [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовною заявою про розірвання шлюбу. Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 23.05.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Від спільного подружнього життя у них [INFO] народилася донька [PERSON] , про що Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 175 та видано Свідоцтво про народження дитини серія [NUMBER] . Починаючи з часу народження дитини, відповідач не бачив доньку жодного разу. [PERSON] ніяким чином не піклувався та не піклується про доньку, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з донькою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Відтак, як наслідок такої бездіяльності, створились умови, які шкодять інтересам дитини. Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні доньки. Всі питання щодо виховання вирішуються [PERSON] самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному утриманні матері. Рішення про стягнення аліментів на неповнолітню дитину не приймалося, а відтак і будь-якої грошової підтримки батьком не здійснюється. У зв`язку з викладеним, позивач звернулася до органу опіки та піклування - Службу у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з проханням позбавити відповідача батьківських прав, на що [PERSON] було рекомендовано звернутися до суду. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.04.2024 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Дзержинського районного суду від 14.11.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Дзержинського районного суду від 05.02.2025 року замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради на належну, а саме, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, та просили суд задовольнити позов в повному обсязі, не заперечували проти розгляду справи без участі відповідача та ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення на веб-сайті «Судова влада», а також шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням за адресою його реєстрації. Судова повістка про виклик повернулася до суду без вручення з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». Про наявність поважних причин своєї неявки в суд не повідомив, заяви про відкладення судового засідання відповідач не надав, відзиву на позов не направив. У випадку, якщо у поштовому повідомленні зазначено, що «адресат відмовився» отримати судову повістку чи «адресат відсутній за вказаною адресою», то відповідно до положень пунктів 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК, судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, і особа вважається повідомленою. Такі положення відповідають висновку, який викладено в постанові КЦС ВС від 01.12.2023 № 591/4832/22 (61-10261св23): «Довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутністю за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки». Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] , в судовому засіданні надала пояснення та вважала за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився у судове засідання без поважних причини, не направив до суду відзив на позовну заяву, суд постановив проводити заочний розгляд справи. З урахуванням наведеного, а також відповідно до положень частини 1 статі 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, заслухавши учасників справи, та оцінивши докази по справі, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 22 березня 2012 року Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, [PERSON] народилася [INFO] , батьком зазначений [PERSON] , мати зазначена [PERSON] . На підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.05.2019 року у справі № 638/4023/19 позов [PERSON] задоволено, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 15.11.2011, актовий запис № 855. Згідно з копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 16 серпня 2022 року Новобаварським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Харків), [PERSON] (позивач по справі) 16.08.2022 зареєструвала шлюб з [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 521. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу - « [PERSON] ». Позивач під час розгляду справи надала пояснення та зазначила, що з відповідачем по справі, [PERSON] , вони разом майже не проживали однією сім`єю. Після народження доньки [PERSON] приблизно через 2 місяці вони розійшлися. В подальшому відповідач матеріально забезпечував 7 років її і дитину, періодично з`являвся, а потім перестав приділяти увагу сім`ї. Останній раз донька бачила відповідача у віці 6-7 років. На теперішній час відповідач не приймає участь у вихованні та матеріальній підтримці своєї доньки, не спілкується з нею, не цікавиться її життям. Позивач створила нову сім`ю, народила ще дитину, і вважає, що її чоловік [PERSON] більш опікується малолітньою [PERSON] , а відповідача за ухилення від виконання батьківських обов`язків необхідно позбавити батьківських прав. Допитана в судовому засіданні в присутності представника органу опіки та піклування малолітня [PERSON] суду пояснила, що свого батька вона майже не пам`ятає, оскільки вона з мамою разом з батьком не проживали. Пам`ятає, що подарував востаннє їй іграшку на день народження, коли їй було 4 роки. Крайній раз бачила його, коли він разом з нею пішов до школи на свято першого дзвінка у першому класі. На теперішній час проживає разом з мамою, її чоловіком та братиком однією сім`єю, у неї є окрема кімната, відчим піклується про них. Частиною 5 ст. 19 СК України передбачено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку органу опіки та піклування № 351 від 17.09.2024 року, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, третя особа, вважає доцільним позбавити [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] , батьківських прав. Також представник зазначив, що у висновку допущена технічна помилка, а саме описка в частині відомостей щодо пояснень малолітньої [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка відповідно до ст.9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в пункті 15 Постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (надалі Постанова) роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно ст. 164 СК України батько або матір дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до пункту 16 Постанови ухилення батьків від виконання ними своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Принцип «забезпечення якнайкращих інтересів дитини», закріплений у Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02. 1991 р.), вимагає, щоб в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділялась якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Конвенція про права дитини у статті 12 визначає, що Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Згідно Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02. 1991 р.), якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, перед прийняттям рішення судовий орган: визначає, чи має він достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб`єктів батьківської відповідальності; упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію; у відповідних випадках консультує особисто дитину (у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини; надає можливість дитині висловлювати її думки; приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. Таким чином, практична реалізація принципу «забезпечення якнайкращих інтересів дитини» вимагає в тому числі з`ясування судами думки дитини під час вирішення спорів, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Національне законодавство України визначає право дитини, яка може висловити свою думку бути вислуханою при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном (ст. ст. 160, 161, 171 СК України). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1, ч.2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Ініціатором заслуховування думки дитини у судовому засіданні може виступати сама дитина, її законний представник, представник органу опіки та піклування, сторони та їх представники. Окрім цього, для захисту інтересів малолітніх чи неповнолітніх осіб, суд з власної ініціативи має право збирати докази, що стосуються предмета спору (ст.13 ЦПК України). Судом під час вирішення спору, що стосується безпосередньо малолітньої [PERSON] , з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, була надана можливість останній висловити свою особисту думку та надати пояснення в порядку ст. 232 ЦПК України по суті спору щодо відносин з батьком та з новою родиною. Відповідач в судове засідання не з`явився, заперечень щодо позовних вимог [PERSON] та доказів, які б спростовували доводи позивача відповідно до положень статті 81 ЦПК України, суду не надав. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Судом не встановлені обставини поважності причин нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, Відповідач на підтвердження вказаних обставин також доказів не надав. Між інтересами дитини і інтересами батьків має існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особливу увагу слід приділяти найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою і важливістю повинні переважати над інтересами батьків. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги надані позивачем докази, пояснення та думку дитини, відсутність доказів з боку відповідача, суд, зважаючи на інтереси малолітньої дитини, дійшов висновку, що є підстави для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно його неповнолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] . Разом з цим, суд наголошує, що відповідно до положень ч. 1 ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням повного задоволення позовних вимог суд покладає судовий збір на відповідача в розмірі 1211,20 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved