Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-05 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, в період яких [INFO] народився син - [PERSON] . Рішенням від 06 квітня 2011 року Солом`янський районний суд м. Києва стягнув з [PERSON] аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини та 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною трьох років. Позивач зазначає, що усвідомлює свій обовязок щодо сплати аліментів, водночас зазначає, що його стан здоров`я погіршився, а також, що у нього народилась друга дитина. Ухвалою від 12 серпня 2024 року Печерський районний суд м. Києва відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначив судове засідання. 22 серпня 2024 року через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування заперечення позовних вимог, [PERSON] наголосила на тому, що друга дитина народилась ще у січні 2011 року, тобто до моменту подання позову та відповідного ухвалення рішення про стягнення аліментів, що не є зміною сімейного стану. Щодо погіршення стану здоров`я відповідач наголосила на тому, що позивач став інвалідом другої групи 30 березня 2011 року, тобто теж до ухвалення вказаного рішення. Водночас відповідачка зазначила, що у позивача з травня 2022 року зріс дохід. Також відповідач зауважила, що є інвалідом третьої групи, а її син - дитиною-інвалідом, якому проведено ряд операцій на серці. 12 грудня 2024 року позивач подав відповідь на відзив, у якій зазначив, що основним аргументом позовної заяви є наявність другої дитини. Проблеми здоров`я дитини, що були описані відповідачем у відзиві, не повинні вирішуватись за рахунок аліментів на іншу дитину. Позивач в судове засідання призначене на 06 лютого 2025 року не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач та представник відповідача в судове засідання призначене на 06 лютого 2025 року - з`явились, заперечили щодо задоволення позовних вимог. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2011 року у справі № 2-2057/2011 задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку ( доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 січня 2011 року і до повноліття дитини, та стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 24 січня 2011 року і до досягнення дитиною трьох років. Постановою від 12 липня 2011 року Апеляційний суд м. Києва скасував рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2011 року в частині стягнення аліментів в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 24 січня 2011 року і до досягнення дитиною трьох років і постановив в цій частині нове рішення, яким відмовив у вказаній позовній вимозі. [INFO] народилась [PERSON] , батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, яке видане 01 лютого 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, відповідний актовий запис № 171. [PERSON] є інвалідом другої групи з 22 березня 2011 року, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК № 133968 від 30 березня 2011 року. Відповідно до Довідки військово-лікарської комісії № 4792 від 22 серпня 2022 року становлено, що захворювання, які пов`язані з проходженням військової служби: поширений міжхребетний остеохондроз, деформуючий спондильоз грудного відділу хребта, ретролістез L3 хребця І ст., двобічний деформуючий остеоартроз колінних суглобів І ст., гіпертонічна хвороба ІІ ст, дифузний кардіосклероз, пошкодження менісіків та ПХЗ правого колінного суглобу з больовим синдромом при незначному порушенні функцій. Відповідно до Довідки військово-лікарської комісії № 4792 від 22 серпня 2022 року [PERSON] є обмежено придатним до військової служби; протипоказана служба у Десантно-штурмових військах, павскладі, морській піхоті, спецспорудах. Згідно з випискою з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 17 грудня 2023 року, щодо стану [PERSON] зазначено: «погіршення стану з 27 лютого 2023 року, після фізичних навантажень, лікувався самостійно, стан не покращився, був госпіталізований з 28.02.2023 по 21.03.2023 року, далі стан знову погіршився, лікувався з 22.05.2023 по 27.06.2023 року, з 28.06.2023 по 22.07.2023 року, направлений для реабілітаційного лікування». Стан при виписці: «… за результатами реабілітаційного обстеження було встановлено реабілітаційний діагноз, визначено сприятливий прогноз…. Виписаний з покращенням». Також з виписок з медичної картки амбулаторного хворого, судом встановлено, що [PERSON] переніс такі операції: 23 листопада 2020 року - лапароскопічна холецистектомія; 11 березня 2021 року - герніопластика ППЛ сіткою sublay; 22 березня 2023 року висічення анальної тріщини. [PERSON] призначена державна соціальна допомога для дитини-інваліда, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] , що видане 04 листопада 2019 року. Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 0586-24 від 01 лютого 2024 року, [PERSON] переніс операції: у 2014 році - імплантація ШВРС, 2018 році - заміна, у вересні 2023 році - повторна заміна, 30 січня 2024 року - корекція електрода штучного водія ритму серця, 08 лютого 2023 року - проведена операція екстрауція електродів, 12 лютого 2024 року - проведена імплантація штучного водія ритму серця у дитини. Судом встановлено, що відповідно до постанов від 08 лютого 2024 року державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Калюжним Є. Д. в межах виконавчого провадження № [NUMBER] щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-2057 виданого 14 квітня 2011 року у [PERSON] утворилась заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 167 760,70 грн. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У вказаній нормі закріплено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів за рішенням суду: зміна матеріального стану; зміна сімейного стану; погіршення або поліпшення здоров`я. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2024 року у справі № 552/2073/23 (провадження № 61-1193св24) зазначено, що: «звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, [PERSON] посилався на те, що у нього змінився матеріальний та сімейний стан, оскільки у другому шлюбі у нього народився син і на його утриманні перебувають малолітній син та дружина, яка перебуває у декретній відпустці, що зумовило збільшення витрат на утримання нової сім`ї. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дитину, яка народилась в іншому шлюбі, та дружину, яка перебуває у декретній відпустці, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від шлюбу з [PERSON] - [PERSON], [INFO], та суперечитиме її інтересам». Зміна сімейного стану платника аліментів, зокрема народження дитини від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Відповідні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі №760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19 (провадження № 61-9460св20), від 28 травня 2021 року у справі №715/2073/20 (провадження № 61-1031св21). [PERSON] народилась [INFO] , тобто ще до ухвалення рішення про стягнення аліментів у суді першої інстанції - 06 квітня 2011 року та другої інстанції - 12 липня 2011 року. Відтак, сам факт народження другої дитини [PERSON] , 14 років тому, не є тією обставиною, що свідчила б про зміну сімейного стану без відповідного підтвердження зміни матеріального стану. Щодо погіршення стану здоров`я суд зазначає наступне. Відповідно до медичної документації судом встановлено, що у [PERSON] погіршився стан здоров`я, зокрема, під час проходження військової служби. Суд звернув увагу на проведені операції: 23 листопада 2020 року - лапароскопічна холецистектомія; 11 березня 2021 року - герніопластика ППЛ сіткою sublay; 22 березня 2023 року висічення анальної тріщини. Водночас, судом проаналізована і медична документація [PERSON] , дитини-інваліда на користь якого справляються аліменти. У 2014-2024 роках проводились ряд операцій щодо імплантації штучного водія ритму серця, його заміни/повторної заміни, та інше (екстрауція електродів). Позивачем не надано доказів придбання ліків, вартості проходження лікування чи проведених операції, щоб свідчило про те, що зміна стану здоров`я безпосередньо впливає на зміну матеріального стану. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до положень частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною другою статті 76 ЦПК України встановлено, що ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Стаття 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки, позивачем не доведено, що відбулась зміна сімейного стану, а погіршення стану здоров`я безпосередньо ускладнило його матеріальний стан, що могло свідчити про неможливість позивача справляти аліменти відповідно до присудженого розміру, то суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed