Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача загальну суму у розмірі 17 718, 88 доларів США, з яких 16 700, 00 доларів США борг за договором позики, 10 % річних від простроченої суми у розмірі 50, 19 доларів США, проценти за користування чужими коштами у розмірі 50, 19 доларів США, органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нарахувати, починаючи з дати ухвалення рішення і до моменту виконання цього рішення, пеню, десять процентів річних та проценти за користування чужими коштами на суму основної заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що на підставі укладеного договору позики [PERSON] передав у власність (користування), а [PERSON] прийняв у власність (користування) та зобов`язався повернути грошову суму у розмірі 16 700, 00 доларів США, що еквівалентно 691 747, 40 грн за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ, встановленим на момент укладення цього договору (41,42 грн / долар США), строком повернення до 20 вересня 2024 року. Однак відповідач свої зобов`язання згідно з договором у визначені строки не виконав, чим порушив права позивача вільно володіти та розпоряджатися на власний розсуд вказаною грошовою сумою. Відповідач не скористалася своїм правом на подання відзиву. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 14 жовтня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 17 жовтня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 17 жовтня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи /а. с. 33/. 21 жовтня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у загальному порядку /а. с. 34-35/. 22 жовтня 2024 року представник позивача за допомогою Електронного суду подала клопотання про виправлення описки в ухвалі про відкриття провадження від 21 жовтня 2024 року, яка полягає у неправильному написанні прізвища позивача « [PERSON] » замість « [PERSON] ». 28 жовтня 2024 року ухвалою суду у справі виправлено описку в ухвалі суду від 21 жовтня 2024 року /а. с. 41-42/. 03 грудня 2024 року ухвалою суду у справі закрито підготовче провадження і призначено до розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] , присутня у судовому засіданні через відеоконференцію, позов підтримала і просила задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час, дату і місце слухання справи через Електронний суд, а також засобами поштового зв`язку за адресою свого задекларованого / зареєстрованого місця проживання, у судове засідання не з`явився, заяви по суті до суду не надходили. Згідно з частиною першою ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною восьмою ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до частини першої ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. 19 липня 2024 року [PERSON] і [PERSON] уклали договір позики від 19 липня 2024 року. Пунктом 6.1 Договору Сторони погодили те, що Договір, Додаткові угоди / Додатки до Договору, акти про анулювання документа - будуть підписуватися у формі Е-документів шляхом використання онлайн-сервісів підписання документів (зокрема, https://ca.diia.gov.ua/sign). У випадку неможливості підписання Документів у формі Е-документів або виникнення потреби у складенні Документів у паперовій формі, Сторона за вимогою іншої Сторони має виготовити та підписати необхідний документ у паперовій формі. УЕП або КЕП за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису. Пунктом 6.3 встановлюється момент відправлення Стороною Договору Е-документів. Так, вони вважаються відправленими Стороною-відправником і одержаними Стороною-одержувачем з моменту відправлення Стороною-відправником повідомлення (електронного листа) з вкладенням (приєднанням) підписаного УЕП або КЕГ1 Е-документа Стороні-одержувачу в електронній формі на електронну пошту Сторони-одержувача, зазначену у реквізитах цього Договору. Кожна Сторона зобов`язана щоденно слідкувати за надходженням Е-документів у своїй електронній пошті та здійснювати їх приймання, перевірку, підписання із використанням УЕП або КЕП та повернення іншій Стороні. Сторона, яка здійснює відправлення Е-документа. вважається Стороною-відправником, а Сторона яка здійснює одержання Е-документа. вважається Стороною-одержувачем. Враховуючи положення Договору 19 липня 2024 року, о 4:15 РМ, проєкт Договору за підписом Позивача було надіслано на електронну адресу vashchenkoalexander@icloud.com. Відповідач підписав договір 19 липня 2024 року, о 5:21 РМ. Підписанням Договору Сторони зокрема, підтверджують, що всі УЕП або КЕП. які використовуються ними для підписання Е-документів, належать їм та неправомірне чи помилкове накладання УЕП або КЕП на Е-документ одною із Сторін не може бути підставою для не визнання/оспорювання/невиконання нею таких підписаних Е-документів, що відправлені іншій Стороні. Усі ризики негативних наслідків неправомірного/помилкового накладання УЕП або КЕП на Е-документ однієї із Сторін, покладаються на цю Сторону. Наявність підпису підтверджується протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису. За змістом Договору Позикодавець передає в якості позики у власність Позичальникові, а Позичальник приймає у борг від Позикодавця грошові кошти у розмірі 16 700, 00 доларів США, що еквівалентно 691 747,40 грн за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банк) України, встановленим на момент укладення цього Договору (41,4220 грн за один долар США), та Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю в строки і у порядку, зазначені в цьому Договорі, таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику (у борг), тобто 16 700,00 доларів США, яка далі за цим Договором іменується як «сума позики» та/або «сума боргу». Факт отримання грошових коштів засвідчується у пункті 1.2, а саме зазначається, що підписанням цього Договору (в тому числі з використанням електронного підпис) та/або електронного цифрового підпису) Позичальник підтверджує, що отримав від Позикодавця всю суму позики в повному обсязі, зазначеному в пункті 1.1 цього Договору, та не має претензій до Позикодавця щодо отримання від Позикодавця суми позики за цим Договором в повному обсязі. Пунктом 2.1 Договору встановлено строк повернення позики до 20 вересня 2024 року. Факт повернення Позичальником Позикодавцю суми позики (частини суми позики) за цим Договором має бути підтверджений розпискою (розписками) Позикодавця (уповноваженого представника Позикодавця). Однак Відповідач своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів так і не виконав - грошові кошти ні в обумовлені строки, ні до цього часу повернуті не були. Згідно пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно із частиною дванадцятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Договір набирає чинності з моменту його укладення (стаття 631 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як слідує зі змісту статті 638 ЦК України. Зобов`язання, що витікають з договору позики, встановлені статтею 1046 ЦК України, відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги). Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У пункті 3.1 Договору Сторони домовились, що у випадку порушення Позичальником графіку та/або порядку та/або хоча б одного з термінів/строків повернення суми позики (частини позики), визначених в пункті 2.1 цього Договору, та/або інших умов цього Договору Позичальник сплачує Позикодавцю: пеню у розмірі 0,5 відсотка від суми боргу (суми позики) за кожен день прострочення, а також 10 (десять) процентів річних від простроченої суми (ч. 2 ст. 625 ЦК України), а також проценти за користування чужими коштами у розмірі 10 (десять) процентів річних від несвоєчасно повернутої суми позики (частини позики). Проценти річних та проценти за користування чужими коштами підлягають оплаті за весь період прострочення Позичальником зобов`язання. У разі, якщо прострочення термінів/строків повернення суми позики (частини позики) триває більше, ніж 30 (тридцять) календарних днів Позичальник додатково сплачує Позикодавцю штраф у розмірі 20% (двадцять відсотків) від загальної суми боргу (суми позики), визначеної в п. 1.1 цього Договору. У силу вимог частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і закону. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. За приписами статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. У цьому випадку позивач, хоча й заявив до стягнення пені, проте безпідставно розрахував пеню у доларах США, а не в національній валюті України. Згідно з частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Положеннями Договору встановлено санкцію 10 (десять) процентів річних від простроченої суми (частина друга ст. 625 ЦК України) у випадку порушення Позичальником графіку та/або порядку та/або хоча б одного з термінів/строків повернення суми позики (частини позики), визначених в пункті 2.1 цього Договору. Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Сторони погодили санкцію у розмірі 10 (десять) процентів річних від несвоєчасно повернутої суми позики (частини позики). Вимогу сторони позивача про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення суд вважає необґрунтованою для задоволення і наразі передчасною. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню частково. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, понесені судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial