Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

31.10.2024 року до суду надійшла позовна заява представника позивача, адвоката Таргоній Вадима Миколайовича в інтересах [PERSON] до акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] в с.Бутенки потяг скоїв наїзд на [PERSON] , який він отриманих травм помер. Смертю [PERSON] його матері [PERSON] було завдано моральну шкоду. Враховуючи, що шкоду було завдано поїздом, тобто джерелом підвищеної небезпеки, така шкода підлягає відшкодуванню незалежно від наявності вини. Сам факт загибелі людини під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань його рідних. Сталий життєвий устрій позивача непоправно змінено з незалежних від неї обставин. Позивач втратила можливість тривалого життєвого зв`язку з своєю дитиною, який відновлений бути не може. Також зазначено, що [PERSON] є пенсіонером і мала правомірні сподівання отримувати від свого сина допомогу. Крім втрат, пов`язаних з підтримкою та допомогою, позивач відчуває страждання, відчуття самотності, тривожності, гострої несправедливості через смерть свого сина, оскільки смерть дитини є найтяжчою втратою для матері. Встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану моральну шкоду, тому будь-який розмір моральної шкоди може мати суто умовний характер. Водночас, зважаючи на невідновність заподіяної шкоди, її тривалості, глибини страждань, позивач оцінює розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди у грошовому еквіваленті 300 000 гривень. Таким чином, представник позивача, адвокат Таргоній В. М., прохав суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] 300 000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 01.11.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 13.11.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача Макаренко О. М. зазначив, що існують фактичні дані, які надають усі підстави вважати, що в діях потерпілого був наявний умисел на порушення правил поведінки громадян на залізничному транспорті. Потерпілий [PERSON] знав і повинен був виконувати Правила поведінки громадян на залізничному транспорті, зокрема не наближатись до залізничних колій на відстань ближче ніж 5 метрів, він їх свідомо з власної волі і без стороннього примусу порушив. Працівниками залізничного транспорту не були порушені правила безпеки руху або експлуатації транспорту, а також відсутні недоброякісний ремонт транспортних засобів, колій, засобів сигналізації та зв`язку тощо, що свідчить про правомірність дій відповідача. Відсутність у діях відповідача неправомірності або протиправності виключає його обов`язок відшкодовувати завдану шкоду. Також зазначив, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили, зважаючи на вагу та швидкість поїзда, уникнути наїзду на потерпілого, який порушував Правила поведінки на транспорті, було неможливо. Таким чином при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Крім цього, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого. Доказами, які підтверджують розмір моральної шкоди можуть слугувати дані, що підтверджують дійсних моральних страждань. Позивачем не доведено, чим підтверджується факт заподіяння їй моральних страждань, не зазначено якими доказами це підтверджується. Враховуючи викладене, представник відповідача прохав відмовити в задоволенні позову (а. с. 24-29). Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 15.01.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд по суті. Представник позивача, адвокат Таргоній В. М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази умислу потерпілого чи непереборної сили. Також прохав врахувати, що моральна шкода відшкодовується одноразово та на неї нараховується податок 23%, тому позивач отримає меншу суму ніж заявлено в позові. Представник відповідача, адвокат Макаренко О. М., у судовому засіданні позовні вимоги не визнав і прохав відмовити в їх задоволенні. Зазначив, що у потерпілого був умисел на вчинення порушення правил поведінки громадян на залізничному транспорті та правил безпеки на залізничному транспорті. У зв`язку з цим від опинився на колії, в місці в якому він не мав права знаходитись. Після цього в дію вступила непереборна сила, а саме рух потяга вагою 238 тон зі швидкістю 80 км/год. Таким чином, на відповідача не може бути покладено обов`язок відшкодування шкоди. Доказів на підтвердження розміру моральної шкоди позивачем не надано. Судом установлено, що [INFO] у віці 38 роки помер [PERSON] (а. с. 14). [PERSON] помер між населеними пунктами с.Вишневе та с.Бутенки Полтавського району Полтавської області на перегоні Ліщинівка-Кобеляки, пікет 5 у результаті зіткнення з електропотягом №ЕР9М-502, який рухався з м.Полтава в напрямку м.Кременчук. Відомості за даним фактом внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023170470000044 (матеріали кримінального провадження №12023170470000044). Смерть [PERSON] настала внаслідок нещасного випадку поза виробництвом, травматичного шоку, множинних переломів ребер, пішохід травмований при зіткненні з поїздом (матеріали кримінального провадження №12023170470000044). Постановою старшого слідчого СВ Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області від 28.02.2023 року кримінальне провадження закрито в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України та складу будь-якого іншого кримінального правопорушення, передбаченого КК України (матеріали кримінального провадження №12023170470000044). Згідно відповіді АТ «Укрзалізниця» вбачається, що електропоїзд ЕР9м-502 станом на 04.02.2023 перебував на балансі виробничого підрозділу «Моторвагонне депо Полтава» регіональної філії «Південна залізниця» «АТ «Укрзалізниця». [PERSON] з 01.08.2008 по 31.07.2024 працював у виробничому підрозділі «Моторвагонне депо Полтава» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста дизель-поїзда. З 01.08.2024 до цього часу працює у виробничому підрозділі «Моторвагонне депо Полтава» філії «Приміська пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста дизель-поїзда (а. с. 7). З протоколу оперативної наради при в. о. начальника моторвагонного депо Полтава Південної залізниці від 07.02.2023 року №РПЧ2-03/05 вбачається, що в добу 04.02.2023 під час слідування поїзда №6535, електропоїзд ЕР9М-502 у складі 4-х вагонів, сформований за схемою (2Г+2М), сполученням Полтава-Південна - Кременчук під управлінням локомотивної бригади в складі машиніста [PERSON] , помічник машиніста [PERSON] ,, був допущений випадок затримки поїзда на + 02 год. 29 хв. по прибуттю на кінцеву зупинку станцію Кременчук по причині травмування сторонньої особи на дільниці Ліщинівка-Кобеляки. З пояснення локомотивної бригади встановлено, що при слідуванні по дільниці Ліщинівка-Кобеляки о 17 год. 37 хв. на 200 км пк 5 при швидкості 80 км/год машиністом [PERSON] було застосовано екстрене гальмування одночасно із подачею звукового сигналу великої гучності для попередження наїзду на сторонню особу, що рухалася вздовж непарної колії на зустріч поїзда з правої сторони. Наїзд попередити не вдалося так як людина не реагувала на подачу звукових сигналів зі сторони поїзда (а. с. 34-36). Згідно протоколу наради при начальнику ВП «Кременчуцька дистанція колії» від 13.02.2023 №2 оперативною нарадою ухвалено погодитися з протокольним рішенням наради від 07.02.2023 при в. о. начальника ВП «Моторвагонне депо Полтава» Овсій А. В. Зазначено, що імовірною причиною травмування потерпілого є порушення вимог п. 2.5 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України», затверджених наказом Міністерства транспорту України 22.11.2007№1059. Вини працівників регіональної філії «Південна залізниця» не вбачається. Стан та утримання залізничної колії та рухомого складу відповідав встановленим нормам (а. с. 36). При цьому, із письмових пояснень машиніста [PERSON] вбачається що потерпілий на сигнал великої гучності не реагував (а. с. 33). Після встановлення зазначених обставин та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Положення частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі №466/4412/15-ц (провадження №61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі №756/16649/13-ц (провадження №61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження №61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц (провадження №61-33216св18), від 28.10.2020 року у справі №445/370/19, від 16.12.2020 року у справі №161/3557/19, від 24.11.2021 року у справі № 342/709/20. У постанові від 24.11.2021 року у справі №342/709/20 Верховний Суд наголошує, що «як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації». У постанові по справі №450/4163/18 Верховний Суд дійшов до наступного висновку: «Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого, на яку послалися суди попередніх інстанцій». Для спростування такої презумпції відповідачем не було надано належних та допустимих доказів, а, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до частини другої статті 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Отже, суд може зменшити розмір шкоди на підставі частини другої статті 1193 ЦК України в разі встановлення, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілого. У цій справі відповідачем не було доведено факту існування непереборної сили, внаслідок якої настала залізнично-транспортна пригода та загибель [PERSON] , оскільки не надано в цій частині жодних переконливих доказів. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що наїзд на потерпілого був наслідком дії непереборної сили у вигляді руху потяга, оскільки сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації. Крім того, суд не бере до уваги доводи представника відповідача в тій частині, що загибель [PERSON] відбулася внаслідок його власного умислу, оскільки доказів існування умислу загиблого на спричинення йому смерті не було встановлено ні під час судового розгляду цієї справи, ні під час досудового розслідування кримінального провадження №12023170470000044. Свідки того, як [PERSON] опинився на колії не встановлені. Висновки оперативної наради, які надані представником відповідача до суду не можуть бути належним доказом порушення [PERSON] правил безпеки громадян на залізничному транспорті. При цьому у вказаних висновках вказано лише про імовірну причину травмування потерпілого. Розглядаючи вимоги про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Судом встановлено, що матір`ю [PERSON] є [PERSON] (а. с. 13). Таким чином, позивач у справі, як мати особи, яка загинула, в розумінні ст. 1168 ЦК України є потерпілою та має право на відшкодування моральної шкоди. Суд вважає, що смерть рідного сина безумовно заподіяла позивачу моральну шкоду, спричинила та буде спричиняти протягом усього життя позивача душевні страждання. Раптова смерть [PERSON] істотно змінює життя позивача. Відновити становище, яке існувало до смерті сина у житті позивача, є неможливим. За наслідками смерті сина позивач позбавлена матеріальної та моральної підтримки з боку померлого у житті в майбутньому. З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню. Враховуючи принцип розумності, виваженості і справедливості, суд уважає, що стягненню підлягає сума у розмірі 100 000 грн. Такий розмір шкоди, на думку суду є пропорційним та адекватним тим стражданням, яких зазнала позивач в результаті смерті сина внаслідок залізнично-транспортної пригоди, та є належним відшкодуванням у цьому випадку. Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача в тій частині, що позивачем та її представником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру завданої позивачам моральної шкоди, з огляду на те, що в позовній заяві та в судовому засіданні представником позивача було вказано, які саме моральні страждання були перенесені [PERSON] та обґрунтовано розмір компенсації за них. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі, передбаченому п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» як за вимогу майнового характеру - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 1000 гривень.

Outcome: partial