Jurisdiction: civil
Date: 2025-02-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 11.01.2014 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від спільного життя сторони дітей не мають. Останні два роки разом не проживають. Сім`я розпалася через зраду чоловіка, після якої він не повернувся в сім`ю, а залишився у стосунках з іншою жінкою. Подальше спільне проживання і збереження шлюбу є неможливим і суперечить інтересам позивача. Сторони проживають окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Фактично сім`я припинила своє існування. Шлюб носить формальний характер. Тому позивач просить суд розірвати шлюб з відповідачем. В період шлюбу сторонами було придбано: житловий будинок загальною площею 181,2 кв.м, житловою площею 97,7 кв.м за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу домоволодіння від 23.09.2016. Право власності на вказане домоволодіння 23.09.2016 зареєстроване за відповідачем; земельну ділянку площею 0,1544 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 2614084201:02:013:0010, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 23.09.2016. Право власності на вказану земельну ділянку 23.09.2016 зареєстроване за відповідачем; приміщення магазину загальною площею 91,0 кв.м за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 23.09.2016. Право власності на вказане приміщення 23.09.2016 зареєстроване за відповідачем. Вартість житлового будинку становить 1688554 грн, вартість земельної ділянки становить 131036,32 грн, вартість магазину становить 3210285,53 грн. Загальна вартість майна, набутого подружжям під час шлюбу становить 5029875,85 грн. Отже, 1/2 части спільної сумісної власності становить 2514937,92 грн. Позивач бажає провести поділ спільно нажитого майна подружжя, зокрема, залишити у власності відповідача приміщення магазину, а за нею визнати право власності на житловий будинок та земельну ділянку із отриманням грошової компенсації в розмірі 695347,61 грн, що складає різницю вартості майна. Позивач в судове засідання не з`явилася. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та у відсутність позивача, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Відповідач в судові засідання 17.01.2025 та 05.02.2025 не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належно шляхом направлення судових повісток за адресою реєстрації, які повернуті до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні ... відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Отже, [PERSON] є належно повідомленим про час та місце розгляду справи, причин неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, відзив на позовну заяву не надав. \~ \~ \~ \~05.02.2025 постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріли справи, дослідивши докази по справі кожний окремо та в їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони знаходяться у шлюбі, зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Надвірнянського районного управління юстиції в Івано-Франківській області 11 січня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.20). Сімейні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведуть, проживають окремо протягом двох років. Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.09.2016 [PERSON] передав у власність [PERSON] , а [PERSON] прийняв у власність належну [PERSON] земельну ділянку площею 0,1544 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 2614084201:02:013:0010 (а.с.8-9). Згідно договору купівлі-продажу домоволодіння від 23.09.2016 [PERSON] передав у власність [PERSON] , а [PERSON] прийняв у власність належне [PERSON] домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-11). Оціночна вартість об`єкта оцінки домоволодіння із земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , складає 1688554 грн, з яких: оціночна вартість поліпшень 1557517,68 грн; оціночна вартість земельної ділянки 131036,32 грн (а.с.17-18). Згідно договору купівлі-продажу приміщення магазину від 17.05.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "САМОЦВІТИ" передало у власність [PERSON] , а [PERSON] прийняв у власність належне Товариству з обмеженою відповідальністю "САМОЦВІТИ" приміщення магазину, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Оціночна вартість об`єкта оцінки магазину за адресою: [ADDRESS] , складає 3210285,53 грн (а.с.15-16). Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, [PERSON] на праві власності належать: нежитлове приміщенні магазин за адресою: [ADDRESS] ; домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка кадастровий номер 2614084201:02:013:0010 за адресою: [ADDRESS] (а.с.6-7). Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Як вбачається з ч. 2\~ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю\~складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з ч. 1 ст. 24\~Сімейного кодексу\~України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ст. 105 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше збереження шлюбу не можливе та шлюб між сторонами слід розірвати. За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Відповідно до п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Рівність часток у спільній сумісній власності подружжя презюмується відповідно до ст. 70 СК України. Як вбачається з ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Ч. 4, 5 ст. 71 СК України передбачено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як зазначено в п. 25 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Зі змісту частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України, з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) випливає, що: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Відповідні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21. У постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, провадження № 61-19084св20, сформульовано правовий висновок про те, що у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. \~ \~ \~ \~Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у\~статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 ЦК України). \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1-2 ст. 364 ЦК України\~визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга\~статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. \~ \~ \~ \~Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі\~статті 364 ЦК України. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. \~ \~ \~ \~Як встановлено в судовому засіданні, зазначене позивачем майно: домоволодіння, земельна ділянка та приміщення магазину придбане сторонами в період шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя, при цьому не є неподільним майном, під час розгляду справи позивач не довела необхідності розподілу майна шляхом присудження нерухомого майна в цілому за одним з подружжя та позбавлення права на нього іншого подружжя. При цьому згода на отримання компенсації від відповідача відсутня. Окрім цього, позивачем взагалі не доведено неможливості домовленості між нею та відповідачем щодо поділу майна, а, відповідно, і наявності спору між ними. \~ \~ \~ \~У зв`язку із наведеним суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовної вимоги щодо розподілу майна подружжя у спосіб, обраний позивачем. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного та

Outcome: partial